ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2018 справа № 17/5009/5413/11

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: судді: секретар судового засідання: за участю представників сторін: від апелянта: від позивача: від відповідачів: від третіх осіб:Геза Т.Д. Мартюхіна Н.О., Сгара Е.В. Гузікова Я.А. Хряк О.О. Лунгул О.В. Бондаренко С.А. (представник відповідача-2) ОСОБА_8 (представник ОСОБА_9.)
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Запорізької області, м.Запоріжжя
на рішення господарського суду Запорізької області
від20.11.2017 р. (оформлене і підписане 27.11.2017р.)
у справі№ 17/5009/5413/11 (головуючий суддя - Проскуряков К.В., судді: Колодій Н.А., Смірнов О.Г.)
за позовомЗаступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, м.Київ
до відповідачів: за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-3: про 1.Виконавчого комітету Запорізької міської ради, м.Запоріжжя; 2.Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", м.Київ; 3.Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт", м.Бердянськ, Запорізька область 1.ОСОБА_42, м.Запоріжжя; 2.ОСОБА_29, м.Запоріжжя; 3.ОСОБА_31, м.Запоріжжя; 4.ОСОБА_30, м.Запоріжжя; 5.ОСОБА_43, м.Запоріжжя; 6.ОСОБА_44, м.Запоріжжя; 7.ОСОБА_45; 8.ОСОБА_33, м.Запоріжжя; 9.ОСОБА_34, м.Запоріжжя; 10.ОСОБА_35, м.Запоріжжя; 11.ОСОБА_9, м.Запоріжжя; 12.ОСОБА_36, м.Запоріжжя; 13.ОСОБА_37, м.Запоріжжя; 14.ОСОБА_38, м.Запоріжжя; 15.ОСОБА_39, м.Запоріжжя; 16.ОСОБА_40, м.Запоріжжя; 17.ОСОБА_41, м.Запоріжжя; 18.ОСОБА_46, с.Володимирське, Запорізька область визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 20.11.2017 р. у справі № 17/5009/5413/11 відмовлено в задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час прийняття виконавчим комітетом Запорізької міської ради оспорюваного рішення, визначений законом обсяг повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад передбачав здійснення заходів, спрямованих на оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна за юридичними особами на підставі певного переліку правовстановлюючих документів, однак воно було прийнято без згоди ФДМУ відносно спірного майна, яке не вибувало з державної власності.

Враховуючи наявне в матеріалах справи клопотання Фонду державного майна України, м.Київ про визнання поважними причин пропуску строку звернення з позовом та поновлення строку позовної давності, суд першої інстанції посилався на те, що і у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, та дійшов висновку, що в даному випадку ФДМУ не міг не знати про факт вибуття з його володіння спірного майна раніше 2011 р., оскільки на виконання вимог постанови Верховної Ради України від 11.11.1996 р. № 461/96-ВР "Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови ВРУ "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" ФДМУ у 1996 р. був складений Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 р. знаходились у віданні Федерації незалежних профспілок України. Незважаючи на це, ФДМУ не вжив заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі.

Заступник прокурора Запорізької області, м.Запоріжжя звернувся з апеляційною скаргою №05/2-2446-11 від 26.12.2017р. на рішення господарського суду Запорізької області від 20.11.2017 р. у справі № 17/5009/5413/11, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заступник прокурора Запорізької області вважає рішення суду першої інстанції таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що вирішуючи спір місцевий господарський суд погодився з доводами прокурора про те, що спірні об'єкти нерухомості мали статус державної (загальнодержавної) власності, у зв'язку з чим здійснення будь-яких дій щодо зміни власника цього майна є неправомірним, однак суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, необгрунтовано застосував строк позовної давності.

Заступник прокурора Запорізької області посилається на те, що у даній справі місцевим господарським судом не встановлено, коли саме Фонд державного майна України дізнався або міг дізнатися про порушення своїх прав, оскільки майно вибуло з державної власності лише у 2003р., а прокурору стало відомо про наявність оскаржуваного розпорядження лише у 2011р. - після проведення перевірки, відтак суд першої інстанції безпідставно не застосував ч.5 ст.257 ЦК України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.01.2018 року було визначено склад колегії суддів: Геза Т.Д.- головуючий суддя, судді: Мартюхіна Н.О., Сгара Е.В.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 04.01.2018р. поновлено заступнику прокурора Запорізької області, м.Запоріжжя пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду Запорізької області від 20.11.2017 р. у справі № 17/5009/5413/11.Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою за вих. №05/2-2446-11 від 26.12.2017р. заступника прокурора Запорізької області, м.Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 20.11.2017 р. у справі № 17/5009/5413/11

Зупинено дію рішення господарського суду Запорізької області від 20.11.2017р. у справі № 17/5009/5413/11.

У відзиві на апеляційну скаргу Фонд державного майна України підтримує доводи апелянта та вважає, що з огляду на статус держави та її органів як суб'єкта владних повноважень, положення п.4 ч.1 ст.268 Цивільного кодексу України не поширюються на позови прокуратури, які пред'явлені від імені держави і спрямовані на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

У відзиві на апеляційну скаргу Приватне акціонерне товариство «Приазовкурорт» вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності.

Приватне акціонерне товариство «Приазовкурорт» посилається на те, що вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має відповідні повноваження до спірного майна, тому перебіг позовної давності має розпочинатися з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме ФДМУ, а не прокурор. Враховуючи, що ФДМУ було відомо про порушення його прав ще у 1996р., доводи прокурора про зворотнє є необґрунтованими.

У відзиві на апеляційну скаргу Виконавчий комітет Запорізької міської ради вважає, що доводи та твердження апелянта не відповідають фактичним обставинам справи, тому вона не підлягає задоволенню.

Відповідач-1 вважає, що за своєю суттю рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради «Про оформлення права власності» є актом ненормативного характеру. На час винесення виконавчим комітетом Запорізької міської ради оспорюваного рішення визначений законом обсяг повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку передбачав здійснення заходів, спрямованих на оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна за фізичними чи юридичними особами за наявності встановленого діючим законодавством переліку право встановлювальних документів. Тобто рішення виконавчим комітетом Запорізької міської ради прийнято в межах його компетенції.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_9 вважає рішення суду законним та прийнятим у відповідності до норм матеріального та процесуального права, оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має відповідні повноваження до спірного майна, тому перебіг позовної давності має розпочинатися з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме ФДМУ, а не прокурор.

ОСОБА_9 посилається на те, що матеріалами справи підтверджується, що позивач був обізнаний про належність спірного майна відповідачу-3 починаючи з 1996р. та мав право і можливість звернутися до суду за захистом свого порушеного права, але не скористався нею.

У відзиві на апеляційну скаргу Представник 3-х осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-3 - ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41 вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Представник 3-х осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-3 вважає, що до спірних відносин необхідно застосовувати позовну давність, яка починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єкта владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів, у даній справі саме позивач - ФДМУ, а не прокурор.

Представник 3-х осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-3 посилається на те, що строк позовної давності вже сплив, тому наявні підстави для відмови у позові.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву, своїх пояснень щодо апеляційної скарги, заперечень, заяв та клопотань та не надали їх до апеляційного суду.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 26.01.2018р. розгляд апеляційної скарги заступника прокурора Запорізької області, м.Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 20.11.2017 р. у справі № 17/5009/5413/11 призначено на 13.02.2018р.

З 15.12.2017 набув чинності Господарський процесуальний кодекс України в новій редакції відповідно до Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-19 від 03.10.2017.

П.9 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, апеляційна скарга заступника прокурора Запорізької області, м.Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 20.11.2017 р. у справі № 17/5009/5413/11 розглядається відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України, в редакції, чинній з 15.12.2017р.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Фіксація судового засідання апеляційної інстанції здійснювалась за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно вимог ст.ст.222, 223 та п.17.7 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України в порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст.270 Господарського процесуального кодексу України (в редакції від 15.12.2017р.).

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з урахуванням повноважень визначених в ст. 269 ГПК України, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду встановила.

Згідно Постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.1960р. № 606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" та на виконання постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10.03.1960р. № 335 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку", Міністерство охорони здоров'я мало передати до 01 травня 1960 року Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок курортні установи, санаторії, будинки відпочинку та інше.

Згідно з п.2 передача у відання профспілкових органів курортних установ, санаторіїв, будинків відпочинку та інших підприємств і організацій здійснювалася безоплатно, з усім обладнанням, транспортом, допоміжними підприємствами і підсобними господарствами, спорудами, жилими будинками, земельними ділянками, парками станом на 1 січня 1960 року, а також з асигнуваннями на їх утримання, планами з праці, фондами персональних надбавок, капіталовкладеннями, фондами на всі види матеріалів і лімітами на проектування за планом на 1960 рік, невикористаними централізованими коштами курортного збору і амортизаційного фонду та іншими коштами по балансу на 1 січня 1960 року.

Статтею 87 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (в редакції 1963 року) встановлено, що соціалістичною власністю є: державна (загальнодержавна) власність; колгоспно-кооперативна власність; власність профспілкових та інших громадських організацій.

Згідно із ст. 97 ЦК Української РСР, профспілкові та ін. громадські організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності, відповідно до їх статутів (положень) (ч. 1). Право розпорядження майном, що є власністю профспілкових та інших громадських організацій, належить виключно профспілковим та іншим громадським організаціям (ч. 2).

18.11.1990 р. Президією Ради Загальної Конфедерації професійних союзів СССР прийнята Постанова № 2-1а "Про затвердження Договору про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном", якою з метою забезпечення виконання статутних завдань було затверджено Договір про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном. Вказаним договором у власність Федерації незалежних профспілок було передано майно згідно додатку.

Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Києва від 23.12.1991 р. № 1971 було зареєстровано ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", яке створено на основі майна юридичних осіб - Федерації професійних спілок України (правонаступник Ради Федерації незалежних профспілок України) та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (правонаступник Фонду соціального страхування України).

В подальшому у зв'язку необхідністю приведення діяльності ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" у відповідність із Законом України "Про акціонерні товариства" відповідачем 2 змінено своє найменування на приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця".

Рішенням загальних зборів ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" від 20.06.2002 р. № 2/6, яке оформлене протоколом № 2, ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" вирішено виступити співзасновником ЗАТ "Приазовкурорт", реорганізувавши шляхом виділення Приазовське Дочірнє підприємство ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця".

Згідно з п. 1.1. Статуту ПрАТ "Приазовкурорт", затвердженого протоколом загальних зборів акціонерів ЗАТ "Приазовкурорт" від 18.03.2011 р., ЗАТ "Приазовкурорт" створено відповідно до установчого договору про створення та діяльність ЗАТ "Приазовкурорт" від 31.10.2002 р. шляхом перетворення Приазовського Дочірнього підприємства ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" у вищенаведене акціонерне товариство. ЗАТ "Приазовкурорт" змінено своє найменування на ПрАТ "Приазовкурорт". ПрАТ "Приазовкурорт" є повним правонаступником Приазовського Дочірнього підприємства ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця".

Відповідно до акту приймання-передачі майна від 30.10.2002 р., ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" передано у власність, як внесок до Статутного фонду, майно згідно з додатками до акту приймання-передачі майнового комплексу Приазовського дочірнього підприємства, яке розташоване в м. Бердянськ, Запорізької області, вартістю 43 485 200 грн.

29.07.2003 р. виконавчим комітетом Запорізької міської ради прийнято рішення № 238/5 "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_1; АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4; АДРЕСА_5, АДРЕСА_6, АДРЕСА_7, АДРЕСА_8, АДРЕСА_9, АДРЕСА_10 за ЗАТ "Приазовкурорт". Зазначеним рішенням виконавчий комітет Запорізької міської ради вирішив: оформити право власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_1; АДРЕСА_2; АДРЕСА_3; АДРЕСА_4; АДРЕСА_5; АДРЕСА_6; АДРЕСА_7; АДРЕСА_8; АДРЕСА_9; АДРЕСА_10 за ЗАТ "Приазовкурорт" згідно з додатком. ЗАТ "Приазовкурорт" доручено в місячний термін провести реєстрацію прав власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_1; АДРЕСА_2; АДРЕСА_3; АДРЕСА_4; АДРЕСА_5; АДРЕСА_6; АДРЕСА_7; АДРЕСА_8; АДРЕСА_9; АДРЕСА_10 в орендному підприємстві "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації" згідно з додатком. ОП "ЗМБТІ" доручено оформити та видати свідоцтва про права власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_1; АДРЕСА_2; АДРЕСА_3; АДРЕСА_4; АДРЕСА_5; АДРЕСА_6; АДРЕСА_7; АДРЕСА_8; АДРЕСА_9; АДРЕСА_10 за ЗАТ "Приазовкурорт" та погасити реєстрацію за ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" згідно з додатком.

На підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29.07.2003 р. № 238/5, видані свідоцтва про права власності ЗАТ "Приазовкурорт" на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_1; АДРЕСА_2; АДРЕСА_3; АДРЕСА_4; АДРЕСА_5; АДРЕСА_6; АДРЕСА_7; АДРЕСА_8; АДРЕСА_9; АДРЕСА_10.

Звертаючись до суду першої інстанції з позовом, прокурор просив задовольнити позовні вимоги (з урахуванням уточнень), а саме:

- визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29.07.03 № 238/5 "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_1; АДРЕСА_2; АДРЕСА_3; АДРЕСА_4; АДРЕСА_5; АДРЕСА_6; АДРЕСА_7; АДРЕСА_8; АДРЕСА_9; АДРЕСА_10 за закритим акціонерним товариством "Приазовкурорт" згідно із додатком до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29.07.2003 № 238/5 за адресами: АДРЕСА_1 (житловий будинок № 8 літера З інвентарний № 1-0016 загальною площею 142,6 м2; житловий будинок № 7 літера И інвентарний № 1-0011 загальною площею 175,1 м2; житловий будинок № 6 літера К інвентарний № 1-0018 загальною площею 50,7 м2); АДРЕСА_2, (медпункт літери А, А1 інвентарний № 1-1611 загальною площею 25,7 м2); АДРЕСА_3 (гараж-бокс № 1 літера А інвентарний № 1-0025 загальною площею 245,1 м2); АДРЕСА_4 (гараж-бокс № 2 літера А інвентарний № 1-0038 загальною площею 155,6 м2); АДРЕСА_11 (житловий будинок літера А інвентарний № 1-0022 загальною площею 106,2 м2); АДРЕСА_6 (житловий будинок літера А інвентарний № 1-009 площею 120,7 м2 ; житлова прибудова сарай А1 та сарай літера Б); АДРЕСА_7 (житловий будинок А, А1 інвентарний № 1-0017 загальною площею 64,3 м2); АДРЕСА_8 (матеріальний склад літера А інвентарний № 1-0026 загальною площею 1075,6 м2; прохідна літера З інвентарний № 1-0026 загальною площею 12,4 м2; гараж-бокс № 14 літера Е інвентарний № 1-0027 загальною площею 218,5 м2; гараж-бокс № 3 літера Ж інвентарний № 1-0023, площею 153,6 м2); АДРЕСА_9 (житловий будинок літера А інвентарний № 1-0013; житловий будинок літера А1, інвентарний № 1-0013, загальною площею 173,7 м2; літера А2 інвентарний № 1-0013); АДРЕСА_10 (23/50 частини житлового будинку літера АА загальною площею 126,4 м2;

- визнати право власності за державою України в особі Фонду державного майна України на об'єкти нерухомого майна приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" за адресами: АДРЕСА_2, (медпункт літери А, А1 інвентарний № 1-1611 загальною площею 25,7 м2); АДРЕСА_3 (гараж-бокс № 1 літера А інвентарний № 1-0025 загальною площею 245,1 м2); АДРЕСА_4 (гараж-бокс № 2 літера А інвентарний № 1-0038 загальною площею 155,6 м2);

- витребувати із чужого незаконного володіння приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" об'єкти нерухомості за адресами: АДРЕСА_2, (медпункт літери А, А1 інвентарний № 1-1611 загальною площею 25,7 м2); АДРЕСА_3 (гараж-бокс № 1 літера А інвентарний № 1-0025 загальною площею 245,1 м2); АДРЕСА_4 (гараж-бокс № 2 літера А інвентарний № 1-0038 загальною площею 155,6 м2) у власність держави в особі Фонду державного майна України.

Позовні вимоги з посиланням на положення статей 21, 386, 393 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) обґрунтовано тим, що у серпні 2011 року в ході перевірки, проведеної за завданням та дорученням Генеральної прокуратури України щодо додержання вимог законодавства під час відчуження державного майна, що перебуває у віданні Федерації професійних спілок України було виявлено факт незаконної видачі на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29.07.03 № 238/5 закритому акціонерному товариству "Приазовкурорт" (далі - ЗАТ "Приазовкурорт", найменування змінено на ПрАТ "Приазовкурорт") свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно. Посилаючись на те, що відчуження державного майна - об'єктів нерухомого майна санаторію відбулося поза волею власника, без згоди ФДМУ, прокурор просив задовольнити позов.

Відповідач-2 - Приватне акціонерного товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" та Відповідач-3 - ПрАТ "Приазовкурорт" - заявлені позовні вимоги не визнали та заявили про застосування наслідків пропуску позовної давності.

ФДМУ звернувся до суду першої інстанції з заявою, в якій просив визнати поважними причини пропущення позовної давності, поновити цей строк і задовольнити позов прокурора у повному обсязі, посилаючись на те, що про вибуття спірних об'єктів нерухомого майна з державної власності ФДМУ стало відомо у 2011 році із позову Заступника прокурора Запорізької області.

Відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР від 23.04.1960 р. № 606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" (далі - постанова № 606) усі діючі госпрозрахункові санаторії (згідно з додатком до постанови № 606), будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я зобов'язане було передати у строк до 1 травня 1960 року Українській республіканській раді профспілок із метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно з пунктом 2 постанови № 606 майно передавалося профспілковим організаціям у відання. Відповідно до пункту 6 названої постанови будівництво нових санаторіїв, будинків відпочинку та інших санаторно-курортних будівель і споруд, а також їх впорядкування, реконструкція і ремонт здійснюються будівельними організаціями раднаргоспів, виконкомів місцевих Рад народних депутатів трудящих, міністерств, відомств і санаторно-курортних управлінь.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 29.11.1990 р. "Про захист суверенних прав власності Української РСР" № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Згідно з Указом Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 р. № 1452-XII "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" та Законом України від 10.09.1991 р. №1540-XII "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України.

Стаття 2 Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" (10.09.1991р.) встановлювала, що Кабінету Міністрів України в основному до 1 жовтня 1991 р. забезпечити перехід зазначених підприємств, установ та організацій у відання органів державного управління. Повністю закінчити цю роботу до 01 грудня 1991 року, майно цих підприємств передати Фонду державного майна. Відповідно до приписів статті 3 Закону визнавалися недійсними майнові договори, якими змінено форму власності, укладені під час дії мораторію, встановленого постановою Верховної Ради Української РСР 29.11.1990 р.

Згідно статті 4 вказаного Закону рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття Постанови Верховної Ради України від 24.08.1991 р. "Про проголошення незалежності України" без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними.

З метою збереження в інтересах громадян України майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Постановою Верховної Ради України від 10.04.1992 "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, які розташовані на території України" тимчасово, до визначення правонаступників, передано Фонду державного майна України майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у відання громадських організацій.

Щодо майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР у зв'язку із законодавчою невизначеністю правонаступників такого майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР та з метою його збереження в інтересах громадян України Верховна Рада України Постановою від 04.02.1994 р. № 3943-XII встановила, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Відповідно до Тимчасового положення про Фонд державного майна України та Закону України "Про Фонд державного майна України", Фонд державного майна України є державним органом, який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна.

За змістом постанови Верховної Ради України від 4 лютого 1994 року "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Отже, спірні об'єкти були майновими комплексами громадської організації колишнього Союзу РСР, розташованим на території України.

Передача майнових комплексів у відання Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала Рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, жодним чином не мала наслідком зміну форми власності переданого майна, яке так і залишилося державним.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів міста Києва від 23.12.1991 р. № 971 зареєстровано ЗАТ "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" як підприємство, що є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об'єднань санаторно-курортних закладів профспілок України і створене на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому частка майна Федерації професійних спілок України, переданого до статутного фонду ЗАТ "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" становить 92,92 % розміру статутного фонду.

Водночас профспілки діяли за загальним статутом профспілок СРСР та були загальносоюзною громадською організацією.

Враховуючи викладене, на час виникнення спірних правовідносин Фонд державного майна України був уповноважений державою здійснювати функції щодо управління майном громадських організацій колишнього Союзу РСР, що розташоване на території України, тому спірне майно є державною власністю.

Питання щодо суб'єктів права власності зазначеного майна на законодавчому рівні не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій на теперішній час залишається державною власністю, а тому правові підстави для розпорядження Федерацією профспілок України майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР (продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб) відсутні.

Вказана правова позиція, з метою усунення розбіжностей у застосуванні судами норм матеріального права, викладена у постановах Верховного Суду України від 16.09.2014 р. № 3-107гс14, від 25.11.2014 р. № 3-104гс14, від 25.11.2014 р. № 3-115гс14, від 04.02.2015р. № 3-190гс14, від 04.02.2015 р. № 3-189гс14, яка відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Постановою Верховного Суду України від 25.09.2007 р. (справа № 30/475-05-117190) встановлено, що майно передане до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" є державною власністю.

Отже, з урахуванням того, що спірне майно розташоване на території України та перебувало у віданні загальносоюзної громадської організації, а на момент створення ЗАТ "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" - у державній власності, то таке майно не могло бути відчужене без згоди його власника - держави в особі ФДМУ.

Водночас, спірне майно було передано ПАТ "Приазовкурорт" у складі цілісного майнового комплексу без згоди держави в особі ФДМУ.

Проте, станом на час прийняття виконавчим комітетом Запорізької міської ради рішення від 29.07.2003 р. № 238/5 "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_1; АДРЕСА_2; АДРЕСА_3; АДРЕСА_4; АДРЕСА_5; АДРЕСА_6; АДРЕСА_7; АДРЕСА_8; АДРЕСА_9; АДРЕСА_10 за закритим акціонерним товариством "Приазовкурорт" лише ФДМУ був уповноважений розпоряджатися спірним майном.

Частиною першою статті 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до частини десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються недійсними в судовому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з частиною першою статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно з приписами статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до п. 10 ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування", в редакції чинній на дату прийняття рішення, до відання делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить облік та реєстрація відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Згідно Рішення Зборів акціонерів ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" від 20.06.2002 р., установчим договором про створення і діяльність ЗАТ "Приазовкурорт" та його Статутом, затвердженим Установчими зборами акціонерів товариства від 31.10.2002 р. ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" передало у власність, як внесок до Статутного фонду ЗАТ "Приазовкурорт" майно згідно з додатками до акту приймання-передачі майна майнового комплексу Приазовського дочірнього підприємства, що належить на правах власності ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" у власність ЗАТ "Приазовкурорт".

Відповідно до додатку №6 до вказаного акту приймання-передачі, до складу цього майна увійшли житлові будинки по АДРЕСА_1; АДРЕСА_2; АДРЕСА_3; АДРЕСА_4; АДРЕСА_5; АДРЕСА_6; АДРЕСА_7; АДРЕСА_8; АДРЕСА_9; АДРЕСА_10 в орендному підприємстві "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації" згідно з додатком.

Листом від 17.03.2003р. за вих. №01/172 уповноважена особа ЗАТ "Приазовкурорт" звернулась до заступника міського голови м. Запоріжжя з проханням переоформити право власності на нерухоме майно передане Санаторію "Великий луг" за ЗАТ "Приазовкурорт". Також, до листа були надані необхідні документи для здійснення переоформлення права власності на нерухоме майно.

На підставі зазначеного рішення рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №238/5 від 29.07.2003р. ПрАТ "Приазовкурорт" оформлені Свідоцтва про право власності на майно, яке зареєстровано в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Таким чином, об'єкти нерухомості, про оформлення права власності на які йдеться в оспорюваному рішенні Комітету були відчужені ЗАТ "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ", шляхом внесення до статутного фонду ЗАТ "Приазовкурорт". В свою чергу, раніше це майно було внесено до статутного фонду ЗАТ "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" Федерацією профспілок України, як засновником."

Враховуючи, що спірний об'єкт нерухомості мав статус державної (загальнодержавної) власності, здійснення будь-яких дій щодо зміни власника цього майна, як Федерацією професійних спілок України, так і ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" є неправомірним.

Таким чином, оспорюване рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради прийнято без згоди ФДМУ відносно спірного майна, яке не вибувало з державної власності.

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідач-2 - Приватне акціонерного товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" та Відповідач-3 - ПрАТ "Приазовкурорт" заявили про застосування наслідків пропуску позовної давності.

ФДМУ просив визнати поважними причини пропущення позовної давності, поновити цей строк і задовольнити позов прокурора у повному обсязі, посилаючись на те, що про вибуття спірних об'єктів нерухомого майна з державної власності ФДМУ стало відомо у 2011 році із позову Заступника прокурора Запорізької області.

Положеннями статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

За змістом положень статті 2 ГПК України (у редакції, чинній на час звернення з відповідним позовом) господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до положень частин 2,4 статті 29 ГПК України (у редакції, чинній на час звернення з відповідним позовом) у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Строк, у межах якого пред'являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) ЦК України визначено як позовну давність (стаття 256 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосуванню якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові (ст.267 ЦК України).

При цьому, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування судом матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку перебігу позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої, відповідно до частини 1 статті 261 ЦК починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні за змістом норми матеріального права було наведено і в Цивільному кодексі Української РСР (статті 71, 76), за винятком, закріпленого у статті 267 ЦК України, положення про застосування позовної давності лише за заявою сторони.

Статтею 361 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції чинній на час подання позову в даній справі) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів держави або громадянина в суді в межах повноважень, визначених в законі звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справи за його участю, тощо.

Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який на думку прокурора мав відповідні повноваження щодо спірного майна, то й перебіг позовної давності має розпочатися з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган, а не прокурор.

Отже, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у цій справі - в особі ФДМУ.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду України, зокрема: від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14, від 25.03.2015 у справі № 3-21гс15, від 13.04.2016 у справі № 3-224гс16, від 22.03.2017 у справі № 3-1486гс16, від 07.06.2017 у справі № 3-455гс17, від 18.10.2017 у справі № 3-932гс17.

Як свідчать матеріали справи, прокурор, посилаючись на те, що про порушення інтересів держави він дізнався у серпні 2011 р. у ході прокурорської перевірки на виконання доручення від 04.08.2011 р. за вих. " 07/2/1-302вих-417окв-11 Генеральної прокуратури України, просив визнати поважними причини пропуску строку та поновити строк позовної давності..

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України у редакції, чинній до 15.12.2017, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Щодо встановлення початку перебігу строку позовної давності для Фонду державного майна України та наявності або відсутності поважних причин, його пропуску судова колегія виходить з наступного.

Як вбачається з тексту позовної заяви прокурор та позивач просять суд визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29.07.03 № 238/5 "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_1; АДРЕСА_2; АДРЕСА_3; АДРЕСА_4; АДРЕСА_5; АДРЕСА_6; АДРЕСА_7; АДРЕСА_8; АДРЕСА_9; АДРЕСА_10 за закритим акціонерним товариством "Приазовкурорт"; визнати право власності за державою України в особі Фонду державного майна України на об'єкти нерухомого майна ПрАТ "Приазовкурорт" та витребувати із чужого незаконного володіння ПрАТ "Приазовкурорт" об'єкти нерухомості.

Позовну заяву подано до господарського суду Запорізької області - 09.09.2011 р., що підтверджується відбитком печатки суду на першій сторінці позову. (а.с. 4, т. 1).

Відповідно до приписів п. 4 ст. 268 ЦК України, який був чинним на момент звернення до суду з зазначеним позовом, строк позовної давності не застосовувався до вимог, зокрема, на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право.

В подальшому, зазначений пункт було виключено, проте, згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу 1 Закону України від 20.12.2011р. № 4176-У1 "Про внесення змін до деяких законів України про вдосконалення порядку здійснення судочинства" протягом трьох років з дня набрання чинності цим законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Отже, рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради, яке є правовим актом органу державної влади, порушує права власності держави на спірні об'єкти нерухомості.

Згідно із частинами першої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності

До правовідносин, які виникли під час дії нормативного правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність але якщо права і обов'язки зберігалися і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Проте положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконних правових актів, їх скасування не повинно ставитися під сумнів сталість цивільного обороту, підтримують яку норми про позовну давність. Тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів, як суб'єкта владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюється на позови прокуратури, які пред'явлені від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

На такі позови поширюється положення ст.257 ЦК України щодо загальної позовної давності і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коди держава в особі її органів як суб'єкта владних повноважень довідалась або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів (постанова ВСУ від 16.09.2015 р., постанова ВСУ від 16.08.2017 р.), тому доводи прокурора про зворотнє є необгрунтованими.

Колегія суддів дійшла до висновку, що в даному випадку ФДМУ не міг не знати про факт вибуття з його володіння спірного майна раніше 2011 р., оскільки на виконання вимог постанови Верховної Ради України від 11.11.1996 р. № 461/96-ВР "Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови ВРУ "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" ФДМУ у 1996 р. був складений Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 р. знаходились у віданні Федерації незалежних профспілок України, до якого було включене і спірне майно.

Незважаючи на це, та всупереч своєму обов'язку з управління державним майном, станом на час подання прокурором позову ФДМУ не вжив заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі.

На вищевказаний Перелік звертає увагу і Верховний суд України у постановах від 25.03.2015 року по справі № 11/163/2011/5003 та від 22.03.2017р. у справі № 5004/2115/11, підкреслюючи факт обізнаності ФДМ України про порушення свого права ще у 1996 році.

З урахуванням викладеного, судом не приймаються до уваги твердження позивача щодо його обізнаності стосовно порушення прав та інтересів лише з 2011 р., з моменту подання позову Прокуратурою Запорізької області, оскільки, останній пов'язує порушення свого права з 1992 р., а саме у зв'язку з передачею майна Федерацією незалежних профспілок України у власність Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" за актом прийому-передачі від 24.09.1992 р., тобто зазначені вище докази підтверджують те, що позивач був обізнаний про належність спірного майна відповідачу - 3 починаючи з 1996 р. та мав право і можливість звернутися до суду за захистом свого порушеного права, але не скористався таким правом.

Таким чином, твердження прокурора Запорізької області та Фонду Державного майна України про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності для подачі позову у зв'язку з тим, що про порушення інтересів держави останні дізналися лише у 2011р. у ході прокурорської перевірки, не приймаються судом як поважні та обґрунтовані, оскільки, позивач не міг не знати та повинен був бути обізнаний про такі порушення раніше.

Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування причин невжиття ним заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі до звернення прокурора з позовом до суду.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність поважних причин пропуску позивачем позовної давності з огляду на те, що упродовж тривалого часу ФДМУ був обізнаний з фактом вибуття майна з державної власності та мав право і можливість звернутися до суду за захистом порушеного права, але таким правом не скористався.

Посилання апелянта на положення статті 83 Цивільного кодексу Української РСР, пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК України (у редакції, чинній на момент звернення прокурора з позовом у цій справі) не приймаються, з огляду на наступне.

Положеннями статті 83 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року, чинного на час прийняття оспорюваного розпорядження) було визначено перелік вимог на які позовна давність не поширювалася. До цього переліку відносилися, зокрема: вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом; вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян; вимоги вкладників про видачу вкладів, внесених у державні трудові ощадні каси і в Державний банк СРСР; у випадках, встановлюваних законодавством Союзу РСР, і інші вимоги.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, який набрав чинності з 01.01.2004, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Зважаючи на викладене, положення статті 83 Цивільного кодексу Української РСР на час звернення Заступника прокурора Запорізької області з відповідним позовом до суду (вересень 2011 року) не застосовуються при вирішенні спору.

Разом із тим положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини 1 статті 268 ЦК зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20.12.2011 № 4176-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" пункт 4 частини 1 статті 268 ЦК України виключено. Цей Закон набрав чинності 15.01.2012.

Однак положення пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК України за своєю суттю було спрямоване на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, зважаючи на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, дія положень пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК України не поширюється на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і спрямовані на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється дія положень статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України, зокрема: від 16.09.2015 у справі № 6-68цс15, від 16.08.2017 у справі № 3-869гс17.

Тобто до спірних правовідносин слід застосовувати загальну позовна давність, яка пропущена позивачем без поважних причин.

Викладені у апеляціній скарзі доводи Заступника прокурора Запорізької області щодо помилковості висновків суду першої інстанції спростовуються встановленими у справі фактичними обставинами та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, у зв'язку з чим підстави для скасування рішення господарського суду Запорізької області від 20.11.2017 р. у справі № 17/5009/5413/11 з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні.

Апеляційна скарга заступника прокурора Запорізької області, м.Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 20.11.2017 р. у справі № 17/5009/5413/11 задоволенню не підлягає.

Рішення господарського суду Запорізької області від 20.11.2017 р. у справі № 17/5009/5413/11 прийнято відповідно до норм матеріального та процесуального права і підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129,269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області, м.Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 20.11.2017 р. у справі № 17/5009/5413/11 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 20.11.2017 р. у справі № 17/5009/5413/11 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

У судовому засіданні 13.02.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 19.02.2018 року.

Головуючий Т.Д. Геза

Судді: Н.О. Мартюхіна

Е.В. Сгара