ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"05" лютого 2018 р. Cправа № 902/1089/17

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська аграрно-хімічна компанія", м. Київ

до: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мир", с.Слобода-Межирівська, Жмеринський район, Вінницька область

про стягнення 1 004 531 грн 50 коп.

За участю секретаря судового засідання Василишеної Н.О.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність № 07/17 від 23.01.2017 р. строком до 31.12.2019 р.; паспорт АМ № 857554 виданий Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 01.03.2002 р.

відповідача: не з'явився.

В С Т А Н О В И В :

Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська аграрно-хімічна компанія" подано позов до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мир" про стягнення 1 004 531 грн 50 коп., з яких 729 736,13 грн основного боргу, 37 768,94 грн пені, 218 920,84 грн штрафу, 13 726,86 грн інфляційних втрат, 4 378,73 грн 3 % річних у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за договором поставки № 25/МР-2 від 16.04.2016 р.

Ухвалою суду від 07.12.2017 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/1089/17 та призначено до розгляду на 24.01.2018 р.

Відповідно до ухвали суду від 27.12.2017 р. призначено підготовче засідання на 17.01.2018 р. Одночасно даною ухвалою суд дійшов висновку здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

16.01.2018 р. відповідачем до суду подано супровідний лист вих. № 4 від 10.01.2018 р. з рядом доданих до нього документів на виконання вимог ухвали суду від 27.12.2017 р.

24.01.2018 р. в судове засідання відповідач не з'явився, витребуваних доказів не подав, причин неявки та неподання доказів не повідомив, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином - ухвалою від 27.12.2017 р. яка надсилалась йому рекомендованою кореспонденцією за адресою, що значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Окрім того, вказана ухвала суду також надсилалась на адресу керівника відповідача (ОСОБА_2М.).

Факт отримання надісланих на адресу відповідача та керівника відповідача підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення № 180 та № 198.

Ухвалою суду від 24.01.2018 р. призначено у справі судове засідання для її розгляду по суті на 05.02.2018 р.

В судове засідання 05.02.2018 р. представник відповідача повторно не з'явився, витребуваних доказів не подав, причин неявки та неподання доказів не повідомив, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином - ухвалою суду, яка надсилалась йому рекомендованою кореспонденцією.

При цьому, надіслана на адресу відповідача та керівника відповідача ухвала від 24.01.2018 р. відділенням звязку до суду не повернута, відносно чого суд зазначає наступне.

Згідно з ч.4 ст.89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до вимог ч.1 ст.10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Виходячи з вимог ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із п.п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За вказаних обставин у суду є достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про дату, час та місце судового слухання, але відповідач не скористався своїм правом на участь свого представника у судовому засіданні.

При неявці відповідача в судове засідання суд враховує, що відповідно до ч.4 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" обов'язок щодо внесення змін про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, з поміж іншого і стосовно місцезнаходження, покладається на останню.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов'язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов'язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; з'являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов'язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Крім того, частиною 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

З огляду на вказане відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою від 24.01.2018 р. про призначення засідання для розгляду справи по суті у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Як свідчать матеріали справи, зокрема повідомлення про вручення поштового відправлення № 540 та № 558 (вх. № 8024 та 8025 від 26.12.2017 р.), відповідач був обізнаний про наявність спору в суді між ним та позивачем ще 19.12.2017 р., а тому суд при прийнятті рішення по справі виходить з того, що останній мав достатньо часу (майже 1,5 місяці) для того, щоб подати необхідні докази по справі та сформулювати свою процесуальну позицію відносно даного спору.

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України, ч.2 ст.178 ГПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст.13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для виконання завдання підготовчого провадження, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання відповідача.

Розгляд справи здійснюється з фіксуванням судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу..

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Як вбачається із позовної заяви позивач в якості підстави позовних вимог зазначає, що ним на виконання умов укладеного з відповідачем ОСОБА_3 поставки № 25/МР-2 від 16.04.2016 р. поставлено останньому товар на суму 729 736 грн 13 коп. за який СТОВ "Мир" не розрахувалось.

Посилаючись на вказані обставини позивачем заявлено до стягнення з відповідача 729 736 грн 13 коп. основного боргу, 37 768 грн 94 коп. пені, 218 920 грн 84 коп. штрафу, 13 726 грн 86 коп. інфляційних втрат та 4 378 грн 73 коп. 3 % річних.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 16.04.2016 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська аграрно-хімічна компанія" (Продавець, Позивач) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Мир" (Покупець, Відповідач) укладено договір поставки № 25/МР-2 (Договір), відповідно до п.п. 1.1., 1.2. якого продавець зобовязується передати у власність покупцю у встановлений строк товар, а покупець зобовязується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату на умовах закріплених в ОСОБА_3. Предметом поставки по ОСОБА_3 є насіннєвий матеріал Nuseed (Товар), асортимент, кількість, ціна і вартість якого передбачаються в Специфікації, що додається до ОСОБА_3 є невідємною його частиною (а.с. 8-9, т. 1).

Кількість та асортимент товару вказується у Специфікації, що додається до ОСОБА_3 та вважається його невідємною частиною (п. 2.1. ОСОБА_3).

Згідно із п.п. 5.1., 5.2. ОСОБА_3 товар передбачений умовами ОСОБА_3, постачається продавцем після отримання від покупця попередньої оплати за товар у розмірі та строки, передбаченні нижче в п. 6.4. ОСОБА_3. Термін поставки товару не пізніше 20.06.2016 р.

Ціна товару, що постачається за ОСОБА_3, вказується сторонами у Специфікації до ОСОБА_3. Сторони встановлюють ціну товару у гривні та визначають еквівалент ціни товару у доларах США (п.6.1 ОСОБА_3).

Відповідно до п. 6.2. ОСОБА_3 ціна товару та загальна вартість, що вказані у Специфікації до ОСОБА_3, визначені сторонами виходячи з купівлі-продажу долара США до гривні, що склалася на міжбанківському валютному ринку України на день, що передує дню підписання ОСОБА_3 та Специфікації, що становить 25,20 грн за 1 долар США. Загальна вартість товару, на день підписання ОСОБА_3, складає 729 736 грн 13 коп., в т.ч. 121 622,69 грн.

Покупець зобовязується здійснити попередню оплату товару, сплативши продавцю 0 % вартості товару, вказаної в рахунку на оплату товару, виписаному продавцем, протягом 2-х банківських днів з дати такого рахунку (п. 6.4.1. ОСОБА_3).

Згідно із п. 6.4.2. ОСОБА_3 залишок вартості товару, тобто сума, що становить 100 % вартості товару, вказано в накладних на товару урахуванням ОСОБА_4, що проводиться продавцем у порядку викладеному нижче в цьому пункті ОСОБА_3, сплачується покупцем не пізніше 10.10.2016 р. ОСОБА_4 залишку вартості товару здійснюється продавцем на дату кожного платежу, проведеного покупцем за товар, з застосуванням наступної формули: S1 = (A1/Aо) x S, де: S1 це розмір залишку вартості товару, що підлягає покупцем після ОСОБА_4, А1 курс продажу долара США до гривні на міжбанківському валютному ринку України на дату платежу (на ОСОБА_4), Ао- курс долара США до гривні на міжбанківському валютному ринку України на день виписки рахунку на оплату товару, S сума залишку вартості Товару до ОСОБА_4.

Відповідно до п. 8.1. ОСОБА_3 приймання-передачі товару здійснюється сторонами в пункті поставки. Перехід права власності здійснюється в момент передачі товару покупцю за накладними. Датою передачі є дата оформлення накладних.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до моменту повного виконання сторонами взятих на себе обовязків по ОСОБА_3. Сторони відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України дійшли згоди про обовязковість скріплення печатками даного ОСОБА_3, будь-яких Додатків та/або Додаткових угод до нього (п. 9.1 ОСОБА_3).

Специфікацією № 1 від 16.04.2016 р. до ОСОБА_3 сторонами погоджено найменування товару, виробника, одиницю виміру та кількість товару, ціну за одиницю в доларах США, ціну за одиницю в гривнях без ПДВ та вартість товару, визначивши її в сумі 729 736 грн 13 коп. (а.с. 10, т. 1).

Як встановлено судом позивачем відповідно до умов укладеного ОСОБА_3 поставлено відповідачу товар на суму 729 736 грн 13 коп. на підтвердження чого у справі міститься накладна № 25/МР-1 від 16.06.2016 р. згідно якої ТОВ "Українська аграрно-хімічна компанія" передано, а СТОВ "Мир" прийнято, окрім іншого, насіння соняшника на суму 608 113 грн 44 коп. (без ПДВ), в тому числі 20 % (а.с. 13, т. 1).

Зазначений товар прийнято відповідачем в повному обсязі без будь-яких зауважень та без претензій про що свідчить підпис відповідача скріплений печаткою СТОВ "Мир".

Однак, як слідує з матеріалів справи та стверджується позивачем, відповідач свої договірні зобовязання щодо оплати отриманого товару не виконав, за одержаний товар не розрахувався.

Докази протилежного у справі відсутні та відповідачем не надано.

04.01.2017 р. між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до ОСОБА_3 за умовами якої останніми погоджено нові строки для погашення заборгованості відповідачем, а саме, згідно із п. 2 вказаної Додаткової угоди СТОВ "Мир" зобовязалось повністю сплати позивачу заборгованість в розмірі 729 736 грн 13 коп. з дотримання наступного графіку платежів: 364 868 грн 07 коп., покупець зобовязується сплати продавцю до 20.01.2017 р.; 364 868 грн 06 коп. - покупець зобовязується сплати продавцю до 01.04.2017 р. (а.с. 11, т. 1).

28.03.2017 р. між сторонами укладено Додаткову угоду № 2 до ОСОБА_3 за умовами якої останніми погоджено, що покупець зобовязується повністю сплатити продавцю заборгованість в розмірі 729 736 грн 13 коп. з дотримання наступного графіку платежів: 248 501 грн 55 коп., покупець зобовязується сплати продавцю до 15.08.2017 р.; 481 234 грн 58 коп. - покупець зобовязується сплати продавцю до 01.10.2017 р. (а.с. 12, т. 1).

27.10.2017 р. позивачем надіслано на адресу відповідача претензію вих. № 78 щодо погашення заборгованості за Договорами, в тому числі ОСОБА_3 № 25/МР-2 від 16.04.2016 р. (а.с. 14-17, т. 1).

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по оплаті отриманого товару в сумі 729 736 грн 13 коп., що й стало підставою звернення останнього з даним позовом до суду.

На підставі встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З моменту укладення сторонами ОСОБА_3 поставки № 25/МР-2 від 16.04.2016 р. між ними виникли зобов'язання, які мають правову природу договору поставки.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.632 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З урахуванням встановлених обставин суд приходить до переконливого висновку про наявність факту порушення відповідачем прав позивача за захистом яких останній звернувся, позаяк матеріалами справи підтверджено факт передачі позивачем товару відповідачу та відсутність повної та своєчасної оплати зі сторони останнього за отриманий товар.

Виходячи з викладеного, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача 729 736 грн 13 коп. заборгованості за отриманий товар правомірною та обґрунтованою, з огляду на що задовольняє її в повному обсязі.

Також судом розглянуто вимоги позивача про стягнення з відповідача 37 768 грн 94 коп. пені, 218 920 грн 84 коп. штрафу, 13 726 грн 86 коп. інфляційних втрат, 4 378 грн 73 коп. 3 % річних, за результатом чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Розділом 10 ОСОБА_3 сторона погоджено відповідальність сторін.

Зокрема, п. 10.4. ОСОБА_3 в разі несвоєчасного чи не нового розрахунку за поставлений товар, покупець зобовязується продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який нараховується пеня, за кожен прострочки від вартості неоплаченого товару за весь період прострочки.

Крім того, п. 3.2. Додаткової угоди № 2 від 28.03.2017 р. до ОСОБА_3 сторонами встановлено, що покупець розуміє та погоджується, що у випадку порушення покупцем графіку платежів, вказаного в п. 2 цієї Додаткової угоди (мається на увазі порушення строку будь-якого із платежів або не повна сплата покупцем будь-якого із платежів), продавець вправі, зокрема, вимагати від покупця, окрім пені, передбаченої п. 10.4. ОСОБА_3 поставки, сплатити також штраф: у розмірі тридцяти відсотків від вартості неоплаченого товару в разі прострочення виконання грошового зобовязання покупцем понад 30 календарних днів.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Таким чином, з огляду на вищезазначене, заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат є правомірними та обґрунтованим, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинного законодавства України.

При цьому судом враховується, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України. А тому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (постанови Верховного Суду України від 09.04.2012 р. у справі № 3-88гс11, від 27.04.2012 р. у справі № 3-24гс12).

Перевіркою правильності розрахунку за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.1.5" калькулятора сум пені, 3 % річних та інфляційних втрат судом не виявлено помилок, в звязку з чим позовні вимоги ТОВ "Українська аграрно-хімічна компанія" в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, як зазначалось, правомірними та обґрунтованими є вимоги позивача в частині стягнення штрафу в сумі 218 920 грн 84 коп.

Разом з тим, з урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність зменшення заявленої позивачем до стягнення штрафу, з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 р. № 15-рп/2004 зазначено, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традицій, звичаїв, тощо, які легітимізовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу (ч.3 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 слідує, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов'язання.

Згідно із ч. 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Такими чином вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Приймаючи рішення про зменшення розміру штрафу, суд взяв до уваги наступні обставини:

- негативні наслідки заподіяні простроченням відповідача компенсовані заявленою до стягнення пенею, 3 % річних, інфляційних втрат;

- штраф є лише санкцією за невиконання зобов'язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні розміру штрафу позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за поставлений товар, пені, 3 % річних, інфляційних втрат, тощо.

Крім того, враховано самий правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов'язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

З огляду на викладені обставини в сукупності суд, користуючись правом, наданим йому ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, зменшує розмір заявленого до стягнення штрафу до 75 000 грн.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу, пені, 3 % річних та штрафу, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з врахуванням вищевикладених мотивів.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.129 ГПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

05.02.2018 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення із зазначенням про відкладення складання тексту повного судового рішення на строк не більше ніж на десять днів з дня закінчення розгляду справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мир", вул.Центральна, 1 А, с. Слобода-Межирівська, Жмеринський район, Вінницька область, 23122 (ідентифікаційний код - 03377840) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська аграрно-хімічна компанія", вул.Стельмаха, 6 А, м.Київ, 03040 (ідентифікаційний код- 31109157) - 729 736 грн 13 коп. - основного боргу, 37 768 грн 94 коп. - пені, 75 000 грн 00 коп. - штрафу, 4 378 грн 73 коп. - 3 % річних, 13 726 грн 86 коп. - інфляційних втрат, 15 067 грн 97 коп. - відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. У стягненні 143 920 грн 84 коп. - штрафу відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

6. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Примірник повного судового рішення надіслати сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 14 лютого 2018 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 4 прим.:

1 - до справи.

2 - позивачу - вул. Стельмаха, 6а, м. Київ,03040.

3, 4 - відповідачу - вул. Центральна, 1А, с. Слобода-Межирівська, Жмеринський район, Вінницька область, 23123; ОСОБА_2 - вул.Зарічна, 6, с. Слобода-Межирівська, Жмеринський район, Вінницька область, 23123.