ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2018р. Справа №914/2515/17

місто Львів

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Колорграф", м. Львів,
до відповідача:товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес Медіа Друк", м. Львів,
предмет позову: стягнення 39'580,50 грн.,
підстава позову:порушення умов договору поставки.

Суддя Рим Т.Я.
Секретар судового засіданняКушта А.М.

Представники:
позивача:Гойдик В.М. - договір про надання юридичної (правової) допомоги від 01.09.2017,
відповідача:не з'явився.
На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов товариства з обмеженою відповідальністю "Колорграф" до товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес Медіа Друк" про стягнення 39'580,50 грн. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 05.12.2017 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 20.12.2017. Рух справи відображено у попередніх ухвалах суду.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач у порушення зобов'язань за договором поставки прийняв, але не оплатив товар на визначених сторонами умовах. Факт виникнення цивільно-правових відносин з поставки товару позивач обґрунтовує складенням та реєстрацією податкових накладних. У зв'язку з цим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в сумі 39'580,50 грн.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, однак подав до суду відзив на позов, яким повністю заперечив проти позову. При цьому звертає увагу на те, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт існування договірних зобов'язань між сторонами, факт передачі позивачем та отримання відповідачем товару. На думку відповідача, податкові накладні не є належними доказами виникнення цивільно-правових зобов'язань. Крім того, відповідач просить розглядати справу за відсутності власного представника на підставі наявних у справі доказів. Відповідач заявив про застосування до вимог позивача позовної давності.

Позивач заперечив у повному обсязі аргументи відповідача, зазначені у відзиві на позов, посилаючись на таке:

1) поставка товару мала місце, що підтверджується відповідними податковими накладними;

2) відповідно до положень чинного на момент поставки товару законодавства порядок реєстрації податкових накладних у Єдиному реєстрі регулювався пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України та Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 №1246 "Про затвердження Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних". Позивач зареєстрував у встановленому порядку податкові накладні щодо постачання відповідачу товару, включив відповідні суми ПДВ з такої господарської операції до суми свого податкового зобов'язання за відповідний період і сплатив їх до бюджету в повному обсязі. Це в свою чергу дало можливість включити сплачені позивачем суми ПДВ відповідачу у його податковий кредит і зменшити свої податкові зобов'язання перед бюджетом на відповідні суми ПДВ. Положення чинного на той момент Податкового кодексу України чітко розмежовували господарські і негосподарські операції, з яких відповідні суми ПДВ могли бути включені в податковий кредит, а які такому включенню не підлягали. Беручи до уваги включення відповідачем до свого податкового кредиту сум ПДВ із податкових накладних, які виписані позивачем на підтвердження постачання відповідачу товарів 05.12.2014 та 15.12.2014, відповідач підтвердив постачання позивачем відповідачу товару;

3) заява відповідача про застосування позовної давності є безпідставною та необґрунтованою, оскільки до даних правовідносин застосовується загальна позовна давність.

Відповідач не скористався своїм правом на подання заперечення.

Обставини справи.

Позивач виписав та зареєстрував у Державній фіскальній службі України податкові накладні, які долучені до матеріалів справи:

- №45 від 05.12.2014 на загальну суму 13'170, 00 грн. (а.с.12);

- №93 від 15.12.2014 на загальну суму 26'410,50 грн. (а.с.13).

Згідно з інформацією, що міститься в зазначених податкових накладних, між товариством з обмеженою відповідальністю "Колорграф" (продавець, позивач у справі) і товариством з обмеженою відповідальністю "Експрес Медіа Друк" (покупець, відповідач у справі) укладено договір поставки №57 від 22.05.2014. Однак договору поставки позивач не надав суду. Як убачається з пояснень відповідача та не заперечується позивачем, між сторонами не було укладено такого письмового договору.

Позивачем представлено суду лист Головного управління ДФС у Львівській області від 15.01.2018 №1414/10/13-01-12-11 (а.с. 57). Цим листом повідомлено, що товариство з обмеженою відповідальністю "Експрес Медіа Друк" включило до складу податкового кредиту за період грудень 2014 року суму ПДВ - 6'596,75 грн., за зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними №45 від 05.12.2014 та №93 від 15.12.2014.

Позивачем не представлено суду жодних первинних доказів здійснення поставки чи укладення договору поставки з відповідачем.

При ухваленні рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 4 статті 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Частиною 1 та 2 статті 205 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частина 1 статті 206 Цивільного кодексу України передбачає, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Пунктом 2 частини 1 статті 208 Цивільного кодексу України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до рекомендацій, викладених у підпункті 3.1 пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", дво- або багатосторонні правочини (договори), які повинні укладатися в письмовій формі, можуть укладатися, зокрема, шляхом обміну листами, телеграмами, телетайпограмами, телефонограмами, радіограмами, засобами електронного зв'язку тощо за підписами сторін, які їх надсилають. Якщо іншою стороною заперечується одержання нею відповідного документа, заінтересована сторона зобов'язана подати господарському суду належні докази його надіслання поштою або іншим передбаченим законом чи договором засобом зв'язку; за неподання таких доказів у суду відсутні підстави для висновку про додержання сторонами письмової форми правочину (договору).

Таким чином, чинне цивільне законодавство визначають різні способи укладення договору між юридичними особами. Однак спільною між тими способами є наявність волевиявлення обох сторін на виникнення відповідних відносин. Отже, сторона, яка доводить факт виникнення цивільно-правових відносин, зобов'язана представити докази, на підставі яких можна підтвердити наявність волевиявлення обох сторін, спрямованого на виникнення цивільно-правового зобов'язання.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач доводить факт виникнення цивільно-правових відносин складенням та реєстрацією податкових накладних. Згідно з пунктом 201.10 Податкового кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних. Таким чином, податкова накладна є одностороннім документом продавця, а покупець має право, але не обов'язок, звіряти дані отриманої податкової накладної. Зважаючи на це, наявність зареєстрованої податкової накладної не є належним та достатнім доказом укладення договору поставки, виникнення цивільно-правового зобов'язання, фактичної поставки позивачем відповідачу товару та прийняття останнім цього товару.

Крім того, зважаючи лише на сам факт реєстрації податкової накладної, неможливо встановити момент виникнення цивільно-правового зобов'язання, строки його виконання, що має важливе значення для врегулювання відносин сторін (наприклад, для можливості нарахування санкцій за прострочення), встановити і обставини виконання договору, а саме хто передавав, а хто приймав такий товар, коли це відбулося.

Врешті, факт включення відповідачем податкового кредиту за податковими накладними, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, не свідчить беззаперечено про виникнення цивільно-правових зобов'язань. Він може також свідчити і про недоліки в організаційній роботі як позивача, так і відповідача. Позаяк складення та реєстрація податкових накладних є наслідком, результатом здійснення господарської операції, яка допускається після проведення та належного оформлення такої операції, а її метою є визначення нарахування та сплати податкових платежів, тобто врегулювання публічно-правових відносин.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не представлено достатніх первинних доказів, які б свідчили про волевиявлення та бажання відповідача укласти договір поставки, про прийняття до виконання цього договору, про його фактичне виконання, суд робить висновок про безпідставність позову та необхідність відмови у його задоволенні.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то недоцільно розглядати та аналізувати заяву про застосування позовної давності.

Судові витрати залишаються за позивачем.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 73, 74, 76-79, 96, 120, 123, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному Розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 16.02.2018.

Суддя Рим Т.Я.