УХВАЛА

14 лютого 2018 року Справа № 913/487/17

Провадження №17/913/487/17

Господарський суд Луганської області у складі судді Драгнєвіч О.В., розглянувши заяву Публічного акціонерного товариства Алчевський металургійний комбінат б/н від 02.02.2018 про відстрочку виконання рішення Господарського суду Луганської області від 22.08.2017 у справі №913/487/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Шеффілд Рефракторіс Україна (місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, Дніпропетровська область, вул. Радистів, буд. 5А, офіс 505)

до Публічного акціонерного товариства Алчевський металургійний комбінат (місцезнаходження: 93400, м. Сєвєродонецьк Луганської області, вул. Вілєсова, 20А)

про стягнення 11426607,14 грн.,

при секретарі судового засідання Рвачові О.О.,

у засіданні брали участь:

від позивача: представник не прибув;

від відповідача: ОСОБА_1, представник за довіреністю № 01-026-258 від 01.09.2017;

В С Т А Н О В И В:

16.06.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю Шеффілд Рефракторіс Україна звернулось до Господарського суду Луганської області з позовом до Публічного акціонерного товариства Алчевський металургійний комбінат про стягнення 11426607,14 грн.

Рішенням Господарського суду Луганської області від 22.08.2017 у справі №913/487/17 позов Товариства з обмеженою відповідальністю Шеффілд Рефракторіс Україна до Публічного акціонерного товариства Алчевський металургійний комбінат задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства Алчевський металургійний комбінат на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Шеффілд Рефракторіс Україна заборгованість у сумі 11426607 грн 14 коп., а також витрати по сплаті судового збору у сумі 171399 грн 11 коп.

Вказане рішення набрало законної сили 03.09.2017 і на його виконання виданий відповідний наказ.

06.02.2018 Публічне акціонерне товариство Алчевський металургійний комбінат звернулось до Господарського суду Луганської області з заявою б/н від 02.02.2018 про відстрочку виконання рішення Господарського суду Луганської області від 22.08.2017 у справі №913/487/17 на один рік з дня ухвалення рішення - до 22.08.2018.

На обґрунтування поданої заяви відповідач посилається на скрутне фінансове становище, фактичне призупинення господарської діяльності та неможливість виконання рішення суду на даний час.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 06.02.2018 (у складі судді Масловського С.В.) призначено розгляд заяви на 14.02.2018.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2018 для розгляду справи замість судді Масловського С.В., у звязку з перебуванням його у відпустці, визначено суддю Драгнєвіч О.В.

В судове засідання 14.02.2018 прибув лише представник відповідача.

Представник позивача в судове засідання не прибув, був повідомлений про час та місце проведення судового засідання належним чином.

Через канцелярію суду від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення від 12.02.2018, в яких останній зазначив про те, що рішення Господарського суду від 22.08.2017 не виконувалось, а на підставі заяви стягувача 30.11.2017 було відкрито виконавче провадження ВП 55277729.

В судовому засіданні представник відповідача надав усні пояснення, подану заяву просив задовольнити.

Розглянувши заяву про відстрочку виконання рішення, господарський суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 Господарського кодексу України, виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Частиною 1 ст.331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Відповідні положення також містяться в ст.33 Закону України Про виконавче провадження

Відповідно до частин 3 та 4 ст.331 Господарського процесуального кодексу України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Приписами ч. 5 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Разом з тим, запроваджений процесуальними нормами права механізм відстрочки виконання судового рішення є винятковою мірою, який спрямований на досягнення кінцевої мети судового розгляду виконання ухваленого судом рішення.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (з протоколами).

Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав особи і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43). Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Савіцький проти України" (Заява № 38773/05) від 26.07.2012 суд наголосив, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали щоб остаточні та обов'язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній із сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок.

Отже, питання щодо надання відстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Як вбачається з поданої заяви, відповідач просить відстрочити виконання рішення суду на рік, посилаючись на неможливість його виконання на даний час у звязку із скрутним фінансовим становищем, а саме: знаходження основних виробничих потужностей підприємства в м. Алчевськ Луганської області - на території проведення антитерористичної операції (далі АТО); захоплення будівлі та майна заявника в грудні 2017 року невстановленими особами, що порушує майнові права підприємства щодо вільного користування та розпорядження своєю власністю та робить неможливим виконання судового рішення (за цим фактом розпочато досудове розслідування, інформацію про правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових проваджень); ведення в дію з 12.02.2017 Конвенції № ЦДЗО/0000074 на заборону прийому до перевезення завантажених і порожніх вагонів з усіх країн СНД і Балтії у напрямі залізничних станцій Донецького і Луганського напрямів, в тому числі на станцію Комунарськ. Блокування залізничного руху призвело до розриву технологічних ланцюжків, відсутності сировини та неможливості відправки готової продукції ПАТ «Алчевський металургійний комбінат», і як наслідок - призупинення металургійного виробництва. 13.02.2017 відповідач здійснив гарячу консервацію основних виробничих фондів підприємства, що підтверджується наказом №109 від 13.02.2017.

Крім того, в якості доказів неможливості виконання рішення суду боржник надав суду копії Звіту про фінансовий стан на 30.09.2017 та Звіту про фінансові результати за 9 місяців 2017 року.

Згідно положень ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Надані відповідачем докази свідчать про наявність наразі складного фінансово-економічного стану у боржника. Зокрема, наявність у підприємства збитків в сумі 2 241 772 грн; отримання чистого доходу від реалізації продукції лише на суму 1 865 136 грн (що є значно меншим доходом в порівнянні з даними попереднього періоду діяльності); та отримання інших доходів підприємством лише на суму 4 476 781 грн, що підтверджуєься даними, наведеними у Звіті про фінансові результати за 9 місяців 2017 року.

Разом з тим, оцінюючи надані відповідачем докази, ступінь вини відповідача у виникненні спору, а також враховуючи принципи розумності та справедливості, дотриманням справедливого балансу інтересів обох сторін, суд зауважує наступне.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що договір №АМК-1363-2015-кпр від 25.12.2015, на підставі якого виникли спірні правовідносини сторін у даній справі, був укладений в період проведення антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей.

Отже відповідач, як юридична особа, що здійснює підприємницьку діяльність на власний ризик, враховуючи принципи, закріплені в ст.6 ЦК України, взяв на себе відповідні зобов'язання (приймати поставлену продукцію та здійснювати своєчасний/повний розрахунок з постачальником), і обєктивно усвідомлював усі можливі ризики ведення господарської діяльності та виконання зобов'язань за договором.

Під час розгляду спору судом було встановлено належне виконання зобовязань саме позивачем, як постачальником, здійснення поставки продукції протягом липня 2016 року січня 2017 року на загальну суму 11843695,02 грн, яка була прийнята відповідачем. Однак, належний розрахунок (протягом 30 календарних днів з дати поставки, п.6.1 договору) відповідач не провів, поставлену йому позивачем продукцію також не повернув.

Зокрема, строк виконання грошових зобовязань у відповідача за вказаним договором, обовязок проведення з позивачем повного та своєчасного розрахунку за поставлену продукцію, настав значно раніше, до виникнення обставин, на які наразі посилається відповідач.

В подальшому, у звязку з неналежним виконанням грошових зобовязань відповідачем, утворена та не погашена заборгованість в сумі 11426607,14 грн стала підставою для звернення позивача до суду з метою захисту його порушеного права.

Наразі, рішення господарського суду від 22.08.2017 у справі 913/487/17, яким присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства Алчевський металургійний комбінат на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Шеффілд Рефракторіс Україна зазначену заборгованість, також залишається не виконаним, про що зазначає сам відповідач.

Сам по собі важкий фінансовий стан заявника, в розумінні статті 331 Господарського процесуального кодексу України, не є тією виключною обставиною, яка б давала підстави для відстрочення виконання рішення суду, адже її наявність (відсутність) залежить, зокрема від власної діяльності суб'єкта господарювання - заявника.

Згідно положень ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику (п.4 ст.44 Господарського кодексу України).

Ризики при збитковій підприємницькій діяльності несе сам суб'єкт господарювання, а відповідно нерентабельність та неприбутковість відповідача стосується діяльності самого відповідача, у зв'язку з чим наведені ризики не можуть бути ризиками іншої сторони, оскільки в протилежному випадку порушується принцип збалансованості інтересів сторін.

Крім того, суд зауважує про те, що згідно положень ч.1 ст.115 ЦК України господарське товариство є власником: 1) майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; 2) продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; 3) одержаних доходів; 4) іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

У відповідності до положень чинного законодавства, останньому як юридичній особі можуть належати не лише отримані доходи, майно, суто нерухомі та рухомі речі - будівлі, споруди, земельні ділянки, засоби виробництва, активи, однак і грошові кошти, цінні папери, майнові права, тощо.

Згідно положень ч.1-2 ст.104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Наразі відповідач не припинив свою діяльність як юридична особа, відповідний запис в реєстрі відсутній, в процедурі банкрутства не перебуває.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, на виконання судового рішення у справі боржник повинен повернути стягувачу належне останньому майно (грошові кошти). Отже, тривале невиконання остаточного судового рішення може призвести і до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одночасно, суд також зауважує про те, що протягом зазначеного заявником строку відстрочення виконання рішення (1 рік), кредитор не матиме можливості користуватися своїми грошовими коштами без отримання будь-якої компенсації, оскільки згідно висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.02.2016 у справі № 3-1276гс15, невиконання грошового зобов'язання за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з розстроченням або відстроченням не призводить до наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період такого розстрочення або відстрочення.

Крім того, в поданій заяві відповідач взагалі не зазначає про відповідні дії, які будуть ним вчинятися протягом строку відстрочення для настання реальної можливості виконання рішення суду із сплином одного року, відповідні докази на підтвердження своїх сподівань/очікувань чи запланованих дій суду не надано. До того ж, відповідач просить саме відстрочити виконання рішення, а не розстрочити виконання.

Зазначене свідчить не лише про не дотримання принципу співмірності негативних наслідків для боржника з інтересами кредитора (погашення боргу), однак і про відсутність реальних підстав вважати можливим отримання в подальшому стягувачем присуджених йому рішенням суду коштів через рік відстрочення виконання, про яке просить боржник.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що задоволення заяви відповідача про відстрочку виконання рішення на один рік, призвело б до непропорційного порушення балансу майнових інтересів сторін та не було б виправданим для досягнення мети - виконання судового рішення.

За таких обставин, в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства Алчевський металургійний комбінат б/н від 02.02.2018 про відстрочку виконання рішення Господарського суду Луганської області від 22.08.2017 у справі №913/487/17 на один рік слід відмовити.

Керуючись ст.ст.234 235, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства Алчевський металургійний комбінат б/н від 02.02.2018 про відстрочку виконання рішення Господарського суду Луганської області від 22.08.2017 у справі №913/487/17 відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення 14.02.2018 у відповідності до положень ст.235 ГПК України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у строки, передбачені ст.256 ГПК України та в порядку, визначеному п.17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст ухвали складено 16.02.2018.

Суддя О.В. Драгнєвіч