ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"12" лютого 2018 р. Справа № 5019/1933/12

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Церковної Н.Ф., при секретарі судового засідання Оліфер С.М., розглянувши матеріали скарги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі Підприємець) від 23 січня 2018 року на дії Дубровицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (далі Відділ) у справі № 5019/1933/12 за позовом Підприємця до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Рекорд" (далі Фірма) про стягнення 188 877 грн. 80 коп. основного боргу, 18 174 грн. 60 коп. пені, 3 644 грн. 60 коп. 3% річних, 944 грн. 37 коп. інфляційних втрат,

за участі представників:

від стягувача: не зявився;

від боржника не зявився;

від Відділу: не зявився.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2012 року Підприємець звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою про стягнення з Фірми заборгованості за укладеним між сторонами договором комісії від 22 листопада 2011 року № 37/2011 в сумі 215 082 грн. 52 коп., з яких: 188 877 грн. 80 коп. основний борг, 18 174 грн. 60 коп. пеня, 3 644 грн. 60 коп. 3% річних, 944 грн. 37 коп. інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 11 грудня 2012 року (суддя Романюк Р.В.) порушено провадження у справі № 5019/1933/12 та призначено її до розгляду.

Рішенням Господарського суду Рівненської області у даній справі від 23 січня 2013 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 20 березня 2013 року, вимоги Підприємця задоволено частково. Стягнуто з Фірми на користь позивача 188 877 грн. 80 коп. заборгованості, 4 412 грн. 31 коп. пені, 884 грн. 88 коп. 3 % річних та 5 493 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору. Водночас у задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 21 травня 2013 року у цій справі постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 20 березня 2013 року та рішення Господарського суду Рівненської області від 23 січня 2013 року скасовано, а справу № 5019/1933/12 передано на новий розгляд до місцевого господарського суду.

При новому розгляді вказаної справи рішенням Господарського суду Рівненської області від 30 липня 2013 року (суддя Кочергіна В.О.), залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2013 року, позов Підприємця задоволено частково. Стягнуто з Фірми на користь позивача 188 877 грн. 80 коп. боргу за продукцію, 566 грн. 63 коп. інфляційних втрат, 3 644 грн. 66 коп. 3% річних та 3 861 грн. 78 коп. витрат по сплаті судового збору. У решті позову було відмовлено.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Рівненської області від 28 листопада 2013 року № 01-07/339/2013 у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності судді Кочергіної В.О., та на підставі пунктів 3.1.11-3.1.13 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматичний розподіл, за результатами якого справу № 5019/1933/12 передано судді Бережнюк В.В.

28 листопада 2013 року на виконання вищенаведеного рішення суду від 30 липня 2013 року Господарським судом Рівненської області (суддя Бережнюк В.В.) було видано відповідний наказ, дійсний для предявлення у державну виконавчу службу до 23 жовтня 2014 року.

6 листопада 2017 року Підприємець звернувся до Господарського суду Рівненської області із заявою від 25 жовтня 2017 року про поновлення пропущеного строку для пред'явлення вищенаведеного наказу до виконання.

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду від 6 листопада 2017 року № 01-04/252/2017 у зв'язку з перебуванням судді Бережнюк В.В. у відпустці з 30 жовтня 2017 року по 26 листопада 2017 року, та на підставі пунктів 2.3.47, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматичний розподіл справи № 5019/1933/12, за результатами якого останню передано судді Церковній Н.Ф.

Ухвалою суду від 7 листопада 2017 року справу № 5019/1933/12 було прийнято до свого провадження суддею Церковною Н.Ф.

Ухвалою суду від 29 листопада 2017 року заяву Підприємця про поновлення пропущеного строку для пред'явлення наказу до виконання у справі № 5019/1933/12 задоволено. Поновлено строк для пред`явлення до виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 28 листопада 2013 року № 5019/1933/12 про стягнення з Фірми на користь позивача 188 877 грн. 80 коп. заборгованості за продукцію, 566 грн. 63 коп. інфляційних втрат; 3 644 грн. 66 коп. 3% річних та 3 861 грн. 78 коп. витрат по сплаті судового збору на один рік з дати набрання чинності цієї ухвали 29 листопада 2017 року, тобто до 30 листопада 2018 року.

Водночас 30 січня 2018 року на адресу Господарського суду Рівненської області надійшла скарга Підприємця від 23 січня 2018 року на дії Відділу у справі № 5019/1933/12 (т. 2, а.с. 122-124), в якій останній просив суд визнати неправомірними та незаконними дії начальника Відділу ОСОБА_2 в частині винесення постанови від 5 січня 2018 року по виконавчому провадженню № 55424845 про повернення виконавчого документу до суду, припинення чинності арешту майна боржника та скасування заходів примусового виконання рішення суду, а також зобов'язати начальника Відділу ОСОБА_2 усунути допущені порушення норм Закону України "Про виконавче провадження".

Ухвалою суду від 1 лютого 2018 року вищезазначену скаргу Підприємця від 23 січня 2018 року прийнято до розгляду та, з урахуванням приписів частини 1 статті 342 і частини 4 статті 116 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), призначено до слухання в судовому засіданні на 12 лютого 2018 року.

9 лютого 2018 року на електронну адресу суду надійшло клопотання Підприємця від 9 лютого 2018 року, в якому останній просив суд долучити до матеріалів справи копію витягу з Автоматизованої системи виконавчого провадження щодо спірного виконавчого провадження станом на 29 січня 2018 року. Також у вказаному клопотанні Підприємець констатував свою обізнаність щодо призначення до розгляду його скарги від 23 січня 2018 року на дії Відділу в судовому засіданні на 12 лютого 2018 року.

До початку призначеного судового засідання на адресу суду також надійшли письмові пояснення Відділу від 8 лютого 2018 року № 1237/15.8-37, в яких останній фактично визнав помилковість завершення виконавчого провадження № 55424845 та надав копію постанови начальника Відділу ОСОБА_2 від 17 січня 2018 року ВП № 55424845 про відновлення вищенаведеного виконавчого провадження від 17 січня 2018 року, якою усунуто вказані порушення. Крім того, до початку цього судового засідання на адресу суду надійшло клопотання Відділу від 8 лютого 2018 року № 1236/15.8-37, в якому останній просив суд розглянути скаргу Підприємця від 23 січня 2018 року без участі уповноваженого представника Відділу.

Стягувач, боржник та Відділ про дату, час і місце розгляду скарги Підприємця були повідомлені належним чином, проте явку своїх уповноважених представників у призначене судове засідання не забезпечили.

Згідно частини 2 статті 342 ГПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Враховуючи вищенаведені законодавчі приписи, суд дійшов висновку про розгляд скарги Підприємця від 23 січня 2018 року на дії Відділу без участі представників боржника, стягувача та Відділу.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга Підприємця, обєктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду скарги і її вирішення по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення наведеної скарги з огляду на наступне.

Статтею 1291 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно статті 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. Правовідносини, що виникли між учасниками процесу, регулюються, зокрема, Законом.

За приписами частини 1 статті 342 ГПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі Закон) випадках на приватних виконавців.

Правовідносини, що виникли між учасниками процесу, регулюються, зокрема, Законом.

За змістом статті 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню

З матеріалів справи, а також зі змісту наявної в автоматизованій системі виконавчого провадження інформації, вбачається, що 21 грудня 2017 року державним виконавцем Відділу винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 55424845) з примусового виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 28 листопада 2017 року (при цьому допущено технічну описку та зазначено дату наказу Господарського суду Рівненської області 28 листопада 2017 року замість вірної 28 листопада 2013 року) № 5019/1933/12 про стягнення з Фірми на користь Підприємця 188 877 грн. 80 коп. заборгованості за продукцію, 566 грн. 63 коп. інфляційних втрат, 3 644 грн. 66 коп. 3% річних та 3 861 грн. 78 коп. витрат по сплаті судового збору на загальну суму 196 950 грн. 87 коп.

Як було зазначено вище, ухвалою Господарського суду Рівненської області від 29 листопада 2017 року заяву Підприємця про поновлення пропущеного строку для пред'явлення наказу до виконання у справі № 5019/1933/12 задоволено. Поновлено строк для пред`явлення до виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 28 листопада 2013 року № 5019/1933/12 про стягнення з Фірми на користь позивача 188 877 грн. 80 коп. заборгованості за продукцію, 566 грн. 63 коп. інфляційних втрат, 3 644 грн. 66 коп. 3% річних та 3 861 грн. 78 коп. витрат по сплаті судового збору на один рік з дати набрання чинності цієї ухвали 29 листопада 2017 року, тобто до 30 листопада 2018 року.

У той же час, не погоджуючись з вказаною ухвалою, Фірма оскаржила законність наведеного судового рішення місцевого господарського суду до Рівненського апеляційного господарського суду.

Враховуючи наведене, а також беручи до уваги поновлення Фірмі ухвалою суду апеляційної інстанції від 27 грудня 2017 року пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Рівненської області від 29 листопада 2017 року у справі № 5019/1933/12 та відкриття відповідного апеляційного провадження за апеляційною скаргою боржника, постановою начальника Відділу від 5 січня 2018 року виконавчий документ наказ Господарського суду Рівненської області від 28 листопада 2013 року № 5019/1933/12 було повернуто до суду, який його видав, а також припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення на підставі частини 1 статті 38, статті 40 Закону (т. 2, а.с. 130).

Обґрунтовуючи свої вимоги, Підприємець просив суд, зокрема, визнати неправомірними та незаконними дії начальника Відділу ОСОБА_2 в частині винесення вищенаведеної постанови від 5 січня 2018 року ВП № 55424845 про повернення виконавчого документу до суду, припинення чинності арешту майна боржника та скасування заходів примусового виконання рішення суду.

Так, статтею 37 Закону передбачено підстави для припинення виконавчого провадження. Відповідно до частин 3, 4 цієї статті у разі припинення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. У разі припинення виконавчого провадження на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається. Про припинення виконавчого провадження та повернення стягувачу авансового внеску виконавець виносить постанову.

Водночас статтею 38 Закону, на яку посилався начальник Відділу ОСОБА_2 в оскаржуваній постанові від 5 січня 2018 року, встановлено, що виконавче провадження зупиняється виконавцем у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню). Відтак, даною нормою передбачений порядок зупинення виконавчого провадження у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду, а не підстави повернення виконавчого документа до суду, який його видав.

Слід також зазначити, що можливість повернення прийнятого виконавцем до виконання виконавчого документа у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню), до суду, який його видав, була передбачена статтею 38 Закону у редакції, яка на час винесення начальником Відділу постанови від 5 січня 2018 року втратила чинність.

Крім того, у постанові від 5 січня 2018 року начальник Відділу ОСОБА_2 посилався також на статтю 40 Закону, за змістом частини 1 якої у разі закінчення виконавчого провадження, припинення виконавчого провадження у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Проте з системного аналізу приписів Закону вбачається, що наведена можливість виникає у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги лише на рішення, за яким видано виконавчий документ, а не на ухвалу суду про поновлення строку для предявлення такого виконавчого документа до виконання.

У даному випадку судом враховано, що Європейський суд з прав людини (далі Суд), рішення якого відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судом як джерело права, неодноразово наголошував щодо недопустимості невиконання або затягування виконання рішення національного суду в порушення прав іншої сторони.

У рішеннях Суду у справі Савіцький проти України, no. 38773/05, від 26 липня 2012 року та у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 5 липня 2012 року вказано, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов'язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов'язкового рішення може суперечити Конвенції. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

У рішеннях у справі Антонюк проти України, no. 17022/02, від 11 грудня 2008 року та у справі Мкртчян проти України, no. 21939/05, від 20 травня 2010 року Європейський суд з прав людини вказує, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні та обмежується питаннями організації та вчинення виконавчих дій.

Суд також зазначає, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично (рішення Суду у справі Чіжов проти України, заява №6962/02).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Підприємця щодо визнання неправомірними та незаконними дій начальника Відділу ОСОБА_2 в частині винесення постанови про повернення виконавчого документа до суду від 5 січня 2018 року ВП № 55424845, припинення чинності арешту майна боржника та скасування заходів примусового виконання рішення суду.

Суд також звертає увагу на те, що за змістом наявної у матеріалах справи постанови начальника Відділу ОСОБА_2 від 17 січня 2018 року ВП № 55424845 вказаною посадовою особою державної виконавчої служби фактично було визнано помилковість завершення виконавчого провадження № 55424845, у звязку з чим наведене виконавче провадження було відновлено.

Відтак, скарга Підприємця від 23 січня 2018 року на дії Відділу в частині визнання неправомірними та незаконними дій начальника Відділу ОСОБА_2 щодо винесення постанови від 5 січня 2018 року ВП № 55424845 про повернення виконавчого документа до суду, припинення чинності арешту майна боржника та скасування заходів примусового виконання рішення суду, підлягає задоволенню.

Крім того, у своїй скарзі Підприємець також просив суд зобов'язати начальника Відділу ОСОБА_2 усунути допущені порушення норм Закону.

У той же час при дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги стягувача в цій частині з огляду на те, що, вимагаючи у своїй скарзі зобов'язати зазначену посадову особу Відділу усунути допущені порушення норм Закону, Підприємець не зазначив, яким чином може відбутися відновлення його порушених прав та не вказав, які саме виконавчі дії слід зобов'язати виконати начальника Відділу.

Суд також звертає увагу на те, що постановою начальника Відділу ОСОБА_2 від 17 січня 2018 року ВП № 55424845 наведене виконавче провадження було відновлено у звязку з необхідністю усунення порушень, допущених наведеним державним виконавцем при винесенні постанови від 5 січня 2018 року ВП № 55424845 про повернення виконавчого документа до суду, чим фактично відновлено права Підприємця як учасника виконавчого провадження та усунуто допущені порушення норм Закону.

З матеріалів справи вбачається, що Підприємець звернувся до Господарського суду Рівненської області з даною скаргою 27 січня 2018 року.

Вказана скарга, датована 23 січня 2018 року, згідно вхідного штампу Господарського суду Рівненської області, який міститься на першій сторінці цієї скарги (т. 2, а.с. 122), надійшла до суду 30 січня 2018 року.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо, зокрема, відсутній предмет спору.

Зі змісту нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що закриття провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору можливе, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Проте закриття провадження у справі на підставі зазначеної процесуальної норми можливе лише у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі чи прийняття відповідної скарги до розгляду, то зазначена обставина тягне за собою відмову в задоволенні таких вимог, а не закриття провадження у справі (скарзі).

У той же час судом встановлено, що допущені начальником Відділу порушення норм Закону, що полягали у прийнятті постанови від 5 січня 2018 року ВП № 55424845 про повернення виконавчого документа до суду, були усунуті останнім шляхом винесення відповідної постанови про відновлення виконавчого провадження ВП № 55424845 від 17 січня 2018 року, тобто до дня надходження скарги Підприємця від 23 січня 2018 року до Господарського суду Рівненської області та прийняття її судом до розгляду.

За таких обставин, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні скарги Підприємця від 23 січня 2018 року на дії Відділу в частині зобов'язання начальника Відділу ОСОБА_2 усунути допущені порушення норм Закону.

Відповідно до статті 343 ГПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи наведене, скарга Підприємця від 23 січня 2018 року підлягає частковому задоволенню.

На підставі статей 234, 235, 342, 343 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 від 23 січня 2018 року на дії Дубровицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області у справі № 5019/1933/12 за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Рекорд" про стягнення 188 877 грн. 80 коп. основного боргу, 18 174 грн. 60 коп. пені, 3 644 грн. 60 коп. 3% річних, 944 грн. 37 коп. інфляційних втрат задовольнити частково.

Визнати неправомірними та незаконними дії начальника Дубровицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_2 в частині винесення постанови від 5 січня 2018 року по виконавчому провадженню № 55424845 про повернення виконавчого документу до суду, припинення чинності арешту майна боржника та скасування заходів примусового виконання рішення суду.

У задоволенні скарги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 від 23 січня 2018 року в частині зобов'язання начальника Дубровицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_2 усунути допущені порушення норм Закону України "Про виконавче провадження" відмовити.

Ухвала набирає законної сили 12 лютого 2018 року та підлягає оскарженню відповідно до статей 254-257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Церковна Н.Ф.