Суд
УХВАЛА

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 918/1377/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульський Г.М. - головуючий, Кушнір І.В., Краснов Є.В.,

розглянувши матеріали заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада"

про перегляд Верховним Судом Україини

постанови Вищого господарського суду України від 16.08.2017 (колегія суддів: Стратієнко Л.В. - головуюча, Нєсвєтова Н.М., Палій В.В.

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада"

Державного реєстратора Реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1

про визнання недійсним правочину та скасування рішення про державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 28.02.2017 у справі №918/1377/16 відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним правочину та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 рішення Господарського суду Рівненської області від 28.02.2017 скасовано та прийнято нове, яким: визнано недійсним правочин; скасовано рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на залізничні під'їзні колії; в решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.08.2017 вказані судові рішення попередніх інстанцій скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції .

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лювада" звернулося із заявою про перегляд Верховним Судом України вказаної постанови Вищого господарського суду України від 16.08.2017 з підстав, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15.12.2017). Заявник просить скасувати зазначену постанову, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 22.05.2017, а рішення Господарського суду Рівненської області від 28.02.2017 скасувати в частині відмови в позові та в цій частині провадження у справі припинити, в іншій частині рішення залишити без змін.

На обґрунтування своїх доводів заявник посилається на постанову Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 25.04.2017 у справі №816/1774/15 (№21-3197а16), постанови Вищого господарського суду України від 03.03.2011 у справі №5002-7/5509-2010, від 17.11.2011 у справі №5015/2707/11, від 14.11.2012 у справі №23/149-11, від 19.04.2016 у справі №906/1673/14, від 25.07.2017 у справі №Б29/59/04, в яких, на думку заявника, вбачається неоднакове застосування Вищим господарським судом України одних і тих самих норм процесуального права, а саме пункту 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України. Також, заявник посилається на постанови Вищого господарського суду України від 29.04.2015 у справі №910/24488/14, від 28.10.2015 у справі №917/706/15, від 13.06.2016 у справі №51/421, від 27.09.2016 у справі №910/21507/15, від 13.09.2017 у справі №903/828/16, від 11.10.2017 у справі №908/3565/16, якими обґрунтовує неоднакове застосуванням Вищим господарським судом України одних і тих самих норм процесуального права, а саме пункту 3 частини 1 статті 1119, частини 1 статті 11110 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) передбачено, що заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у господарських справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного господарського суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Відповідно до положень підпункту 6 пункту 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІІ заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада" про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 16.08.2017 у справі №918/1377/16 передано на розгляд до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15.12.2017) заява про перегляд судових рішень господарських судів може бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підвідомчості або підсудності справ.

Заявник ставить питання про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, а саме положень пункту 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

Постановою Вищого господарського суду України від 16.08.2017 у справі №918/1377/16, про перегляд якої просить заявник, скасовані рішення судів попередніх інстанцій, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду. При цьому суд касаційної інстанції зазначив, що розглядаючи позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора, суди належним чином не з'ясували чи підвідомчий цей спір в силу вимог статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам (в частині, яка стосується доводів заявника). Крім того, суд касаційної інстанції зазначив, що при новому розгляді справи судом першої інстанції слід врахувати наведене, а також з'ясувати правову природу оспорюваного акта приймання-передачі майна, який конкретно правочин позивач просить визнати недійсним та в чому полягає порушення його прав внаслідок укладення цього правочину, перевірити чи не свідчать правовідносини, які склалися між сторонами, про наявність між ними спору про право власності на майно. В залежності від встановленого та відповідно до вимог закону вирішити спір, постановивши законне та обґрунтоване рішення.

У постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 25.04.2017 у справі №816/1774/15 (№21-3197а16), на яку посилається заявник, Верховний Суд України скасував ухвалу Вищого адміністративного суду України від 03.08.2016 про закриття провадження у справі у зв'язку з підвідомчістю даного спору господарському судочинству, а справу передав на новий розгляд до суду касаційної інстанції. При цьому суд зазначив, що розглядаючи позовні вимоги про визнання протиправними дій державного реєстратора та скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, суд касаційної інстанції неправильно застосував статті 3, 17 Кодексу адміністративного судочинства України та безпідставно закрив провадження у справі, оскільки у даній справі спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії державного реєстратора, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень, тому даний спір є публічно-правовим та має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.

У постановах від 03.03.2011 у справі №5002-7/5509-2010, від 17.11.2011 у справі №5015/2707/11, від 14.11.2012 у справі №23/149-11, від 19.04.2016 у справі №906/1673/14, від 25.07.2017 у справі №Б29/59/04, суд касаційної інстанції переглядаючи у касаційному порядку судові рішення щодо скасування рішення про державну реєстрацію права власності (в частині, яка стосується доводів заявника) дійшов висновку про припинення провадження у справі відповідно до пункту 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України виходячи при цьому з того, що: органу Бюро технічної інвентаризації на основі законодавства делеговані повноваження у сфері суспільних правовідносин, пов'язаних із здійсненням від імені держави дій щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно. Отже, аналіз суб'єктного складу спору про скасування державної реєстрації права власності та характер правовідносин свідчить, що даний спір є справою адміністративної юрисдикції (справа №5002-7/5509-2010); між сторонами у даній справі відсутній спір про право, а вимоги позивача фактично зводяться до оскарження дій органу Бюро технічної інвентаризації, якому делеговані владні повноваження у сфері суспільних правовідносин, пов'язаних зі здійсненням від імені держави дій щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно. Отже Бюро технічної інвентаризації в розумінні пункту 7 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України є суб'єктом владних повноважень тому дана справа є непідвідомчою господарським судам та повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства (справа №5015/2707/11); позовні вимоги заявлені до Бюро технічної інвентаризації про скасування реєстрації права власності, що відбулись на підставі рішення Виконавчого комітету про оформлення правової та технічної документації на об'єкти підприємницької діяльності, яке є суб'єктом владних повноважень в розумінні пункту 7 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому з урахуванням вимог статті 17 цього Кодексу, такий спір підвідомчий суду адміністративної юрисдикції (справа №23/149-11); даний спір є публічно-правовим, не підвідомчий господарському суду та повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки у даному випадку, оскаржується правомірність дій суб'єкта владних повноважень при виконанні ним своїх функцій, що виключає підвідомчість даного спору господарським судам (справа №906/1673-14); даний спір, в частині скасування рішення Державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, непідвідомчий господарському суду, оскільки Реєстраційна служба у правовідносинах щодо вчинення оспорюваних дій є суб'єктом владних повноважень - органом державної влади при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, а спори, що виникають у зв'язку із здійсненням суб'єктом владних повноважень управлінських функцій не підлягають вирішенню в господарських судах України (справа №Б29/59/04).

Таким чином, постанови від 25.04.2017 у справі №816/1774/15 (№21-3197а16), від 03.03.2011 у справі №5002-7/5509-2010, від 17.11.2011 у справі №5015/2707/11, від 14.11.2012 у справі №23/149-11, від 19.04.2016 у справі №906/1673/14, від 25.07.2017 у справі №Б29/59/04 не підтверджують доводів заявника щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, а саме положень пункту 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки судом касаційної інстанції у постанові від 16.08.2017 у справі №918/1377/16, про перегляд якої подана заява, зазначена норма застосована не була, натомість скасовуючи судові рішення і передаючи справу на новий розгляд суд касаційної інстанції визначив, що суди не з'ясували чи підвідомчий цей спір в силу вимог статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам (в частині, яка стосується доводів заявника).

Отже за цих обставин не має підстав для перегляду судового рішення в порядку розділу XII2 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

У постанові від 29.04.2015 у справі №910/24488/14 суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо задоволення позову про зобов'язання повернути об'єкт оренди державного майна. При цьому суд касаційної інстанції виходив з встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи про те, що договір оренди державного майна, на підставі якого відповідач займає спірне приміщення, відповідно до статті 220 Цивільного кодексу України є нікчемним, оскільки сторонами не додержано вимоги частини 2 статті 793 Цивільного кодексу України про нотаріальне посвідчення вказаного договору, укладеного на строк більше трьох років, а тому відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України відповідач зобов'язаний повернути позивачу орендоване приміщення.

У постанові від 28.10.2015 у справі №917/706/15, Вищий господарський суд України погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відмови в позові про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу. При цьому суд касаційної інстанції виходив з встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи стосовно того, що у позивача право вимоги передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати виникає у разі, якщо відповідач не передав товар у встановлений строк, а оскільки такий строк не встановлено і позивач не виконав приписів статей 663 та 530 Цивільного кодексу України, право вимоги повернення суми попередньої оплати у нього не виникло.

У постанові від 13.06.2016 у справі №51/421, Вищий господарський суд України погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відмови в позові про визнання права власності, скасування рішення виконавчого комітету міської ради. При цьому суд касаційної інстанції виходив з встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи стосовно того, що спірна будівля знаходиться у правомірному користуванні установи культури - Львівського будинку органної та камерної музики, питання щодо переміщення цієї установи до іншого приміщення не вирішено, договір оренди є чинним, а релігійна громада продовжує користуватися культовою спорудою, що підтверджується договором суборенди, тому підстави для визнання права власності на спірну будівлю за позивачем відсутні.

У постанові від 27.09.2016 у справі №910/21507/15, Вищий господарський суд України погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відмови в позові про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, плату за землю та експлуатаційні витрати. При цьому суд касаційної інстанції виходив з встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи стосовно того, що позивачем пропущено строки позовної давності щодо частини боргу, про що заявлено відповідачем. Крім того, нараховану заборгованість щодо оплати за землю відповідач сплатив, а в частині вимог про стягнення заборгованості за комунальні послуги відповідачем укладено прямий договір із ПАТ "Київенерго" та складений акт про відсутність опалення та гарячого водопостачання.

У постанові від 13.09.2017 у справі №903/828/16, Вищий господарський суд України погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо відмови в позові про визнання недійсним правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог. При цьому суд касаційної інстанції зазначив, що положення статей 601, 602 Цивільного кодексу України не містять застереження про неможливість зарахування вимоги, яка виникла із зобов'язання про забезпечення виконання інших зобов'язань (штрафу, пені), і що таке зобов'язання може бути припинено шляхом зарахування зустрічних вимог на загальних підставах. Отже, зустрічні зобов'язання обох сторін, в тому числі вимоги щодо сплати штрафу, пені, 3% річних та судових витрат, що присуджені до виплати позивачу судовим рішенням у іншій господарській справі, є грошовими і можуть бути зараховані в порядку статті 601 Цивільного кодексу України.

У постанові від 11.10.2017 у справі №908/3565/16, Вищий господарський суд України погодився з висновками апеляційного суду про наявність підстав для відмови в позові про стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання договірних зобов'язань. Такого висновку суд касаційної інстанції дійшов з огляду на те, що підстави для застосування штрафних санкцій за порушення строків реєстрації податкової накладної відсутні, оскільки зобов'язання щодо своєчасності внесення податкових накладних до Єдиного реєстру податкових накладних за своєю правовою природою є податковим зобов'язанням, за порушення якого передбачена відповідальність податковим законодавством, в той час, як відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Таким чином, постанови Вищого господарського суду України від 29.04.2015 у зазначених справах №910/24488/14, від 28.10.2015 у справі №917/706/15, від 13.06.2016 у справі №51/421, від 27.09.2016 у справі №910/21507/15, від 13.09.2017 у справі №903/828/16, від 11.10.2017 у справі №908/3565/16 не свідчать про подібність правовідносин, у порівнянні з постановою у справі про перегляд якої просить заявник, оскільки у зазначених постановах не вирішувалось питання про скасування рішення державного реєстратора. Разом з тим, зазначені судові рішення не підтверджують доводів заявника щодо неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, зокрема, пункту 3 частини 1 статті 1119, частини 1 статті 11110 Господарського процесуального кодексу України, а свідчать лише про наявність у згаданих справах різних предметів, підстав позову, змісту позовних вимог та різних обставин, залежно від яких суд касаційної інстанції дійшов відповідних правових висновків.

Відтак доводи заяви колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного суду визнає необґрунтованими та такими, що не підтверджуються наданими до неї матеріалами та не відповідають виключним підставам для подання заяви про перегляд судових рішень господарських судів, визначеним положеннями статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

З огляду на викладене колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного суду дійшла висновку про те, що у допуску справи №918/1377/16 до провадження за даною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада" слід відмовити.

Керуючись підпунктом 1, пункту 1 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІІ), статтями 11116, 11121 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15.12.2017), Суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Лювада" у допуску справи № 918/1377/16 до провадження Касаційного господарського суду у складі Верховного суду.

2. Надіслати копію ухвали разом із копією заяви особам, які беруть участь у справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов