УХВАЛА

м. Київ

07.02.2018Справа № 910/12226/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участю секретаря судового засідання Бугаєнко Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу Національного банку України

на рішення та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В.

за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "КБ "ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА" Кашути Д.Є.

до Національного банку України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про стягнення 74 906 358,36 грн., визнання права власності та зобов'язання вчинити дії

Представники сторін:

від скаржника: Петроченко С.О.

від стягувача: Сочавський А.З

від третьої особи: Кустова Т.В

від державного виконавця: ОСОБА_1

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/12226/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "КБ "ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА" Кашути Д.Є. до Національного банку України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення 74 906 358,36 грн., визнання права власності та зобов'язання вчинити дії

Рішенням Господарського суду м. Києва від 16.11.2016р. у справі № 910/12226/16 позов задоволено частково, вирішено стягнути частково з Національного банку України на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ КБ "Фінансова ініціатива" Кашути Д.Є. отриманий купонний дохід у розмірі 28 682 813,25 грн., отриманий дохід від погашення цінних паперів у розмірі 7 618 200,00 грн., проценти за користування купонним доходом та коштами від погашення цінних паперів в сумі 320 369,81 грн., інфляційні нарахування в сумі 1 529 973,38 грн. та 206 700,00 грн. витрат зі сплати судового збору; визнати за Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" право власності на цінні папери - державні облігації України UA в кількості 179 698 штук, загальною номінальною вартістю 179 698 000,00 грн.; UA в кількості 38 091 штук, загальною номінальною вартістю 3 012 800,00 грн.

Рішення Господарського суду м. Києва від 16.11.2016р. залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.17р.

24.07.2017р. на виконання зазначеного рішення видано відповідні накази.

Постановою Вищого господарського суду України залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.07.17р.

26.01.2018 Національний банк України в порядку ст.ст. 339-341 ГПК України звернувся до господарського суду зі скаргою на рішення та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва від 26.01.2018 у зв'язку із закінченням повноважень у судді Селівона А.М., матеріали судової справи № 910/12226/16 передано на повторний автоматичний розподіл.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями справу № 910/12226/15 передано на розгляд судді Пукшин Л.Г.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 29.01.2018р. прийнято до розгляду скаргу Національного банку України на рішення та дії Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. та призначено розгляд скарги на 07.02.18р.

06.02.18р. через відділ діловодства суду надійшли письмові пояснення позивача, в яких останній повідомляє, що виконання рішень, за яким боржником є Національний банк України, покладено на органи державної виконавчої служби, а саме відділ примусового виконання рішень Департамент держаної виконавчої служби Міністерства юстиції України, оскільки Національний банк України не є бюджетною установою, не є отримувачем бюджетних коштів та не має рахунків в органах Казначейства.

07.02.18р. через загальний відділ діловодства суду клопотання скаржника про долучення до матеріалів справи додаткових доказів по справі та додаткові письмові пояснення, в яких скаржник звертає увагу, що рішення про стягнення коштів з державних органів виконуються Державною казначейською службою України, а судові рішення у немайнових спорах, за якими боржником є орган державної влади, підвідомчі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Також, боржник заперечує щодо пояснень стягувача та вказує, що останнім не надано належних доказів про відсутність у Національного банку України рахунків, які відкриті в органах Казначейства. Крім того, Національний банк України заперечує щодо твердження стягувача про те, що боржник не є бюджетною установою та не є отримувачем бюджетних коштів, враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких державні органи не поділяються на «бюджетні установи» та «не бюджетні установи».

07.02.18р. через загальний відділ діловодства суду надійшли письмові пояснення третьої особи, відповідно до яких, звертається увага, що виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами або іншими державними органами регулюються Порядком виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011р. Проте, скаржником не надано належних доказів, що Національний банк України є розпорядником та одержувачем бюджетних коштів, та має рахунки відкриті в органах Казначейства, як зазначається в пункті 2 вищезазначеного Порядку.

У судове засідання, призначене на 07.02.2018р., з'явився представник скаржника, який надав усні пояснення у судовому засіданні та підтримав подану скаргу на рішення та дії Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції.

Представник департаменту виконавчої служби надав суду усні пояснення, в яких заперечив щодо задоволення скарги Національного банку України, а також надав суду письмові заперечення з додатковими документами по справі, які судом долучено до матеріалів справи та в яких представник відділу державної виконавчої служби звертає увагу на положення статті 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та пункт третій Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011р.

Представник стягувача надав усні пояснення по суті скарги та заперечив щодо задоволення скарги Національного банку України з підстав зазначених у письмових поясненнях.

Представник третьої особи у судовому засіданні заперечував щодо задоволення скарги та надав усні пояснення по суті.

Розглянувши матеріали скарги, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні скарги Національного банку України, виходячи з наступного.

25.01.18р. Національний банк України звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби з клопотанням про проведення перевірки законності відкриття виконавчого провадження № 5532041 та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 5532041 від 15.01.18р.

Листом № 1449-26-18/20.1/8 від 01.02.18р. відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надав відповідь на клопотання боржника про порядок оскарження рішень, дій або бездіяльність виконавці та посадових осіб органів державної виконавчої служби, який передбачений ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, Національний банк України зазначає, що 18.01.2018р. останнім отримано постанову Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. від 15.01.2018р. про відкриття виконавчого провадження № 55532041. Не погоджуючись із постановою відділу виконавчої служби, у визначений Законом України «Про виконавче провадження» строк, боржник звернувся до суду із скаргою на рішення та дії Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В.

В обґрунтування скарги, боржник, зокрема, посилається на положення ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ч.2 ст. 6, п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» та зазначає, що Національний банк України за своїм державно-правовим статусом є особливим центральним органом державного управління, що здійснює державно-владні повноваження у сфері грошово-кредитної політики України, а отже належить до системи державних органів, а тому виконання судового рішення у справі № 910/12226/16 належить до компетенції Державної казначейської служби України. На підставі чого, скаржник просить суд:

- зупинити виконання наказу Господарського суду м. Києва від 24.07.17р. у справі №910/12226/16 до розгляду цієї скарги на рішення та дії державного виконавця;

- визнати неправомірним рішення та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. від 15.01.2018р. про відкриття виконавчого провадження № 55532041;

- визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. від 15.01.2018р. про відкриття виконавчого провадження № 55532041;

- зобов'язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. повернути ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» Кашути Д.Є. наказ Господарського суду м. Києва від. 24.07.2017р. у справі № 910/12226/16.

Положенням частини 2 статті 19 Конституції України визначено, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання.

Стаття 327 Господарського кодексу України вказує, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.01.18р. головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. на підставі ст. ст. 3, 4, 24-27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №55532041 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 24.07.2017р. у справі №910/12226/16 та зобов'язано боржника протягом п'яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження подати декларацію про доходи та майно, та вирішено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 3 630 101, 33 грн.

Крім того, 15.01.18р. головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. винесено постанову про об'єднання виконавчих проваджень №55531552, №55531710, №55531838, № 55531924, № 55532041 у зведене виконавче провадження № 55539087.

Зі змісту ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч.2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Частиною 1 ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Порядок стягнення коштів з державних органів, державного або місцевих бюджетів або боржників регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».

Відповідно до п. 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно до пунктів 24 та 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку. Безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. Проведення платежів за його платіжними дорученнями здійснюється після безспірного списання у разі наявності коштів на рахунку.

Пунктом 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників визначено, що боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.

Бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов'язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження (п. 6 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України).

Розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов'язань, довгострокових зобов'язань за енергосервісом та здійснення витрат бюджету (п. 47 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України).

За приписами частини 1 статті 47 Бюджетного кодексу України, відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Крім того, суд звертає увагу, пункт 3 статті 10 Бюджетного кодексу України передбачено, що на основі відомчої класифікації видатків та кредитування бюджету Казначейство України складає та веде єдиний реєстр розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів.

Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Національний банк України за організаційно-правовою формою є органом державної влади.

Слід звернути увагу, що у відповідності до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк є економічно самостійним органом, який здійснює видатки за рахунок власних доходів у межах затвердженого кошторису адміністративних витрат, а у визначених цим Законом випадках - також за рахунок Державного бюджету України.

Також, судом досліджено надану Департаментом державної виконавчої служби копію листа Державної казначейської служби України №5-08/6739-17924 від 27.10.2017р. про надання інформації, в якому зазначається, що відповідно до мережі розпорядників та одержувачів бюджетних коштів, Національний банк України в органах Казначейства не обслуговується.

Отже, у відповідності до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, боржниками є визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.

Таким чином, відповідно до чинного законодавства України Національний банк України є державним органом, проте не має відкритих рахунків в органах Казначейства та не є розпорядником та одержувачем бюджетних коштів. Разом з тим, Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядок передбачає виконання рішень про стягнення коштів боржниками за якими є державний орган, шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу.

Крім того, частини 3 та 4 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішення, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 передбачається, що органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної виконавчої служби).

Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими боржниками є, зокрема, Національний банк України.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день розгляду скарги боржником не вчинялись дії щодо погашення боргу та рішення у справі №910/12226/16 не виконано, що порушує право стягувача користуватися належними йому коштами.

Так, статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Стаття 326 Господарського кодексу України вказує, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2012 від 13.12.2012р. вказано, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Також, Конституційний Суд України у рішенні від 26.06.2013 р. у справі №5-рп/2013 зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., ратифікованої Законом України №475/97 від 17.07.1997 р., передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суду з прав людини у справах "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 зазначає, що критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади, характер процесу та його значення для заявника.

Отже, виконання судового рішення не повинно залежати від дій чи бездіяльності часників виконавчого провадження, що може призвести до порушення прав стягувача.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

У відповідності до статті 339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 343 Господарського процесуального кодексу України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що боржник не довів порушення головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. вимог Закону України "Про виконавче провадження" та Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", а тому відсутні підстави для задоволення вимоги Національного банку України викладених у скарзі на рішення та дії головного державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 234, 339-345 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги Національного банку України на рішення та дії Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. відмовити.

Ухвала набирає законної сили 07.02.2018 року та ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строк визначений ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено 09.02.2018.

Суддя Пукшин Л.Г.