КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2018 р. Справа№ 910/12760/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Зеленіна В.О.

при секретарі Позюбан А.С.

за участю представників

від позивача: Стоян М.М. - дов. № ордер серія КС № 227517 від 04.09.2017р.

від відповідача:1) не з»явились

2) не з»явились

від третьої особи: не з»явились

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Фідобанк"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 18.10.2017р.

у справі № 910/12760/17 (суддя Босий В.П.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Фідобанк"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест-Юніон"

2. Тамаурі Лімітед (TAMAURI LIMITED)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Національного банку України

про визнання договору відступлення права вимоги недійсним

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест-Юніон" (та Тамаурі Лімітед (TAMAURI LIMITED) про визнання договору відступлення права вимоги недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір про відступлення права вимоги №17/06 від 17.05.2016 р., укладений між відповідачами, є недійсним, оскільки не відповідає нормам чинного законодавства України, а саме: вказаний договір не був зареєстрований в Національному банку України, а також підписаний не уповноваженими представниками сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2017 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 28.08.2017 р., залучено Національний банк України до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.10.2017р. у справі № 910/12760/17 в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2017р. у справі № 910/12760/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 01.12.17 р. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Алданова С.О., Зубець Л.П.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 у справі № 910/12760/17 у складі колегії суддів: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Алданова С.О., Зубець Л.П. апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 14.12.2017 р.

14.12.2017р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення по справі, в яких просить суд рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2017р. скасувати. Прийнято нове рішення про задоволення позовних вимог повністю.

14.12.2017р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від представника позивача надійшли клопотання про витребування доказів та додаткові пояснення до апеляційної скарги.

14.12.2017р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Фідобанк", а рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2017р. у справі № 910/12760/17 залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 р. у справі № 910/12760/17 відкладено розгляд справи на 16.01.2018 р.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 р. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв'язку з перебування судді Алданової С.О., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці та перебування судді Зубець Л.П., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 15.01.2018 р. для розгляду справи № 910/12760/17 сформовано колегію суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Зеленін В.О., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 р. у справі № 910/12760/17 апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Мартюк А.І., судді: Зеленін В.О., Пономаренко Є.Ю. у названому складі та призначено розгляд справи на 16.01.2018.

Розглянувши в судовому засіданні 16.01.2018 р. клопотання позивача про витребування доказів від ТОВ „ Бест-Юніон", які надійшли 14.12.2017 р. до відділу управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання є обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню.

Також, колегія суддів відмовляє позивачу в задоволенні клопотання про витребування доказів від Державної прикордонної служби України, яке надійшло 14.12.2017 р. до відділу управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду, оскільки заявником не надано доказів неможливості самостійно отримати докази.

Відповідно до ч.1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази в справі подати клопотання про витребування доказів судом. Клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частині другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлене з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадків, коли особа, яка його подає, обґрунтовує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У судове засідання 16.01.2018р. не з'явилися уповноважені представники відповідача - 1 та відповідача - 2, в справі немає відомостей про направлення їм ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання також не з'явились уповноважені представники третьої особи в справі наявні докази належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомили.

Згідно з частиною 1 статті 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у випадку: неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2018р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 31.01.2018р. Зобов'язано сторони надати до дня судового засідання належним чином завірені копії документів, а саме: - лист TAMAURI LIMITED від 02.03.2017 р. ( апостиль від 07.03.2017р.); статут TAMAURI LIMITED в редакції, що діяла станом на 17.05.2016 р. та 02.03.2017 р.; витяг з торгово/судового реєстру відповідно до якого зазначено керівника TAMAURI LIMITED станом на 02.03.2017 р.; акт прийому-передачі до договору відступлення права вимоги №17/06 від 17.05.2016 р. та документи які за ним були передані новому кредитору.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача -1, 2 та третьої особи у судове засідання не з'явилися. Причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача -1, 2 та третьої особи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

04.04.2013 р. між Комерційним банком "Суднобудівний банк" та Банком була укладена генеральна угода №07-01-10/04-13/130, за змістом якої сторони можуть вчиняти угоди по надання міжбанківських кредитів, депозитів та купівлі-продажу безготівкової іноземної валюти.

11.04.2014 р. між Компанією з обмеженою відповідальністю ТАМАУРІ ЛІМІТЕД (кредитор) та Публічним акціонерним товариством "Фідобанк" (позичальник) було укладено договір про заміну кредитора за міжбанківським кредитом від 13.02.2014 р. в рамках генеральної угоди №07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 р., згідно п. 1.1 якого сторони підтверджують свою обізнаність про те, що між позичальником та Комерційним банком "Суднобудівний банк" (первісний кредитор) було укладено генеральну угоду №07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 р., у відповідності до якої позичальником від первісного кредитора було отримано міжбанківський кредит в сумі 5 000 000,00 доларів США, що підтверджується угодою по системі REUTERS DEALING та підтвердженням в системі SWIFT: МТ 320 №140213-200-FDBK від 13.02.2014 р. та МТ 320 №140213/000316671 від 13.02.2014 р.; МТ 320 №140314-190- FDBK від 14.03.2014 р. та МТ 320 №140314/000320178 від 14.03.2014 р. (МБК).

Пунктами 1.2 та 1.3 договору від 11.04.2014 р. сторони підтвердили, що у відповідності з договором №07-01-17/04-14/3 про уступку прав (вимог) за генеральною угодою №07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 р., укладеною між кредитором та первісним кредитором 11.04.2014 р., до кредитора перейшло право вимоги до позичальника за МБК. Сторони підтверджують, що згідно договору відступлення до кредитора перейшло право вимоги до позичальника виконання останнім своїх грошових зобов'язань за МБК в об'ємі та умовах, що існують на день переходу прав. Сторони підтверджують, що сума заборгованості позичальника по МБК, право вимоги за якими було відступлено кредитору, становить 5 000 000,00 доларів США (п.1.3).

За умовами п. 5.1 вказаного правочину договір набуває сили з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підписів сторін, проте, не раніше дати його реєстрації Головним управлінням Національного банку України по місту Києву та Київській області та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань по договору.

Вказаний правочин було підписано представниками сторін та згідно змісту довідки Національного банку України №18-0006/45304/ДСК від 29.06.2017 р. зареєстровано Національним банком України.

У період з 05.11.2014 р. по 29.04.2016 р. до договору від 13.02.2014 р. про заміну кредитора за міжбанківським кредитом від 13.02.2014 р. в рамках генеральної угоди №07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013р. сторонами було внесено зміни згідно додаткових угод №№1-22, які були зареєстровані Головним управлінням Національного банку України по місту Києву та Київській області.

17.05.2016 р. між Компанією з обмеженою відповідальністю "TAMAURI LIMITED" (первісний кредитор) та ТОВ "Бест-Юніон" (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги №17/06 (надалі - "Договір"), відповідно до п. 1.1 якого первісний кредитор передав (відступив), а новий кредитор прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов'язань Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" (боржник) за генеральною угодою №07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 р. про загальні засади укладання правочинів на грошовому ринку від 04.04.2013 р. із змінами та доповненнями, з урахуванням договору від 11.04.2014 р. про заміну кредитора за міжбанківським кредитом від 13.02.2014 р. в рамках генеральної угоди №07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 р. про загальні засади укладання правочинів на грошовому ринку, а саме повернення заборгованості за міжбанківським кредитом в розмірі 83 817,05 доларів США.

За умовами п. 1.2 Договору до нового кредитора переходить також право на стягнення штрафних санкцій за порушення основного договору боржником.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що новий кредитор зобов'язаний у строк не пізніше 31.05.2016 р. сплатити на користь первісного кредитора суму в розмірі 48 814,42 доларів США.

Договір набирає чинності (є укладеним) з моменту його підписання (скріплення печатками за наявності) і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

17.05.2016 р. сторонами був підписаний акт прийому-передачі до Договору про передання на користь ТОВ "Бест-Юніон" документів.

Позивач вважає, що спірний Договір від імені первісного кредитора підписано неповноважним представником, а від імені нового кредитора - директором товариства з перевищенням, визначених статутом ТОВ "Бест-Юніон", повноважень. А також посилається на те, що, оскільки вказаний правочин не було зареєстровано Національним банком України у відповідності до постанови Правління Національного банку України "Про затвердження Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам" №270 від 17.06.2014 р., останній не набув законної сили.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання угоди недійсною повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Статтею 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, в тому числі, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті, у тому числі поворотної фінансової допомоги, від нерезидентів, у тому числі порядок реєстрації договорів, які передбачають виконання резидентами боргових зобов'язань перед нерезидентами за залученими від нерезидентів кредитами, позиками в іноземній валюті, а також порядок надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам і видачі резидентам індивідуальних ліцензій Національного банку на переказування за межі України іноземної валюти з метою надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам визначено Положенням про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, яке затверджено постановою Правління Національного банку України №270 від 17.06.2004 р. (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір підлягає реєстрації в Національному банку до фактичного одержання резидентом-позичальником коштів за кредитом, за винятком: 1) договору щодо здійснення операцій з одержання уповноваженим банком-позичальником кредиту овернайт. Такий договір не потребує реєстрації в Національному банку. Під час визначення умов такого договору та проведення на його підставі операцій мають бути дотримані максимальні процентні ставки, що встановлюються Національним банком відповідно до абзацу першого пункту 1.10 глави 1 розділу I цього Положення; 2) договору щодо здійснення операцій з одержання уповноваженим банком-позичальником кредиту на строк, що не перевищує одного року (крім кредитів овернайт), для реєстрації якого уповноважений банк зобов'язаний звернутися до Національного банку не пізніше робочого дня, наступного за днем одержання коштів за таким кредитом. У разі одержання резидентом іноземної валюти (суми кредиту чи позики) від нерезидента без реєстрації договору до резидента застосовуються фінансові санкції - штрафи відповідно до законодавства України з подальшою обов'язковою реєстрацією зазначеного договору в Національному банку.

Зміни, які стосуються сторін зареєстрованого договору, суми, валюти, строку кредиту, розміру процентної ставки, комісій, неустойки, інших установлених цим договором платежів, у тому числі тих, що є санкціями за неналежне виконання договору, що впливають на розмір виплат за користування кредитом, потребують реєстрації в Національному банку відповідних змін до договору в порядку, установленому для реєстрації договору, та з урахуванням вимог пункту 1.13 глави 1 цього розділу (п. 2.1 Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам).

Згідно п. 1.16 Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, яке затверджено постановою Правління Національного банку України №270 від 17.06.2004 р., резиденти-позичальники мають передбачати в договорі умову про те, що він набирає чинності з моменту (або не раніше) його реєстрації, за винятком договорів про одержання кредитів уповноваженими банками на строк, що не перевищує один рік.

Реєстрація Національним банком договорів / внесення змін до реєстрації договорів проводиться на підставі документів, поданих уповноваженим банком - ініціатором проведення реєстраційних дій, засобами спеціального програмного забезпечення Національного банку щодо реєстрації договорів (далі - засоби спеціального програмного забезпечення щодо реєстрації договорів) (п. 1 глави 2 Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам).

Пунктом 4.2.9 вказаного Положення (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що уповноважений банк у строк, що не перевищує трьох робочих днів починаючи з наступного робочого дня після дня внесення змін до зареєстрованого договору, зобов'язаний подати Національному банку повідомлення про зміни до договору, що стосуються зміни кредитора, суми кредиту, валюти кредиту, строку погашення, змін, які пов'язані зі зміною процентної ставки, комісій, неустойки та інших установлених договором платежів, у тому числі тих, що є санкціями за неналежне виконання умов договору та впливають на розмір річних виплат за користування кредитом або зміни назви уповноваженого банку.

За своєю правовою природою оспорюваний правочин не є договором про внесення змін до договору від 11.04.2014 р. про заміну кредитора по міжбанківському кредиту від 13.02.2014 р. в рамках генеральної угоди №07-01-10/04-13/130, а є лише правочином щодо передання (відступлення) права вимоги за договором, за яким банк-резидент отримав грошові кошти від нерезидента, тобто, такий правочин реєстрації, у порядку, визначеному Положенням про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, не підлягає.

Слід зауважити, що Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам направлено на забезпечення контролю виконання резидентами боргових зобов'язань перед нерезидентами за залученими від нерезидентів кредитами, позиками в іноземній валюті, тоді як фактично укладанням оспорюваного правочину необхідність такого контролю нівелюється, оскільки на підставі останнього право вимагати повернення міжбанківського кредиту отримує юридична особа - резидент.

В даному випадку вказаним Положенням передбачено, що дії, направлені на вчинення реєстрації правочину (змін до правочинів) Національним банком, вчиняє або уповноважений банк або позичальник-резидент, яким у спірних правовідносинах є Банк.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що боржник стороною такого договору не є, що в повному обсязі відповідає приписам ст. 516 Цивільного кодексу України, тобто, у даному випадку спірний Договір не міг бути зареєстрований у порядку, що визначений Положенням про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам.

Посилання Банку на п. 1.19 вказаного вище Положення, згідно якого платіжні операції резидента-позичальника з нерезидентом за кредитним договором (з урахування змін, що передбачені іншими угодами/договорами, які стосуються його реалізації, у тому числі відступлення права вимоги), здійснюються лише після його реєстрації Національним банком, судом вірно не взято до уваги, з огляду на правову природу та юридичні наслідки укладеного між відповідачами правочину.

Посилання на невчинення державної реєстрації договору, не є належною підставою для визнання такого правочину недійсним, оскільки правовим наслідком недотримання вимог про державну реєстрацію правочину є саме його неукладеність.

Також спірний Договір не містив ознак договору факторингу з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ст. 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом.

Отже, укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення спірного договору відступлення права вимоги є отримання новим кредитором прибутку у вигляді відповідної плати первісного кредитора.

Щодо посилань позивача на укладення Договору від імені сторін представниками за відсутності необхідного обсягу повноважень, слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що Договір від імені Компанії з обмеженою відповідальністю "TAMAURI LIMITED" було підписано уповноваженим представником Ніколаевим М.О., а від імені ТОВ "Бест-Юніон" - директором Жуковим Д.Г. та скріплено печатками суб'єктів господарювання.

Позивач вказує, що від імені Компанії з обмеженою відповідальністю "TAMAURI LIMITED" спірний Договір був укладений особою, яка взагалі не мала на це повноважень, а від імені ТОВ "Бест-Юніон" - директором без отримання згоди вищого органу управління.

Частиною 1 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Частиною четвертою ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Однак закон враховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина третя ст. 92 Цивільного кодексу України фактично встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 Цивільного кодексу України ). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

При цьому, судом прийнято до уваги, що відповідно ст.241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Згідно з п. 3.4 Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 р. доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Тобто, навіть у разі встановлення судом факту укладання договору від імені однієї зі сторін неповноважною на те особою, у суду відсутні підстави для визнання його недійсним, якщо наявні в матеріалах справи докази свідчитимуть про наступне схвалення такого правочину.

Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, зокрема, листа від 02.03.2017 р. (апостиль від 07.03.2017 р.) TAMAURI LIMITED, який підписано директором відповідача 2 та скріплено печаткою юридичної особи, між Компанією з обмеженою відповідальністю "TAMAURI LIMITED" та ТОВ "Бест-Юніон" було укладено договір №17/06 про відступлення права вимоги.

Також із матеріалів справи вбачається, що 03.10.2017 р. загальними зборами ТОВ "Бест-Юніон" було прийнято рішення про схвалення спірного Договору. Вказане рішення не оскаржене в судовому порядку.

Оскільки в матеріалах справи наявні докази наступного схвалення ТОВ "Бест-Юніон" та Компанією з обмеженою відповідальністю "TAMAURI LIMITED" спірного Договору, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання вказаного паровичну недійсним у зв'язку з підписанням останнього представниками сторін з перевищенням повноважень.

Позивач вказує, що під час укладення спірного договору сторони визначили ціну договору виключно в іноземній валюті, що суперечить вимогам ст. 524 Цивільного кодексу України.

Згідно з приписами ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частинами 1, 2 ст. 533 Цивільного кодексу України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, втім, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання також в іноземній валюті.

Отже, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (постанови Верховного Суду України від 04.07.2011 р. у справі № 3-62гс11 та від 26.12.2011 р. у справі № 3-141гс11).

Крім того, згідно з постановою Верховного Суду України у справі № 6-145-цс/14 від 24.09.2014 р. якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, визначення ціни договору виключно в іноземній валюті згідно чинного законодавства України не свідчить про порушення сторонами приписів ст. 524 Цивільного кодексу України та не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували той факт, що Договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, а тому судом вірно не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Договору недійсним.

Щодо наявності порушеного права позивача на звернення до суду із даним позовом необхідно зазначити таке.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Крім того, суд першої інстанції при розгляді справи було враховано справу №910/98/17 за позовом за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕЛЬТА-ЕЛЬТ", Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТИМА-ГЕО", Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІОН", Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР-РІВНОВАГИ", Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕСТ-ЮНІОН", Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГАРЕЗЕРВ", Товариства з обмеженою відповідальністю "РІАЛ-ІНВЕСТ", Товариства з обмеженою відповідальністю "СТРАТЕГІЯ-НОВА", Товариства з обмеженою відповідальністю "УНІВЕР-ПРО" до Публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК" про 1) визнання припиненими зобов'язань за кредитними договорами, 2) відсутнім у відповідача права стягнення за кредитними договорами, 3) визнання іпотеки за договором іпотеки від 24.04.2008 р. припиненою з 19.05.2016 р., 4) скасування записів про іпотечне обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, записів про заборону на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон на нерухоме майно, запису про іпотеку в Єдиному реєстрі іпотек, 5) зобов'язання Відповідача повернути Позивачам примірники правовстановлюючих, технічних документів на предмет іпотеки та примірник договору іпотеки (з юридичною особою) від 24.04.2008 р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.03.2017 р. по справі №910/98/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 р., позовні вимоги вказаних вище осіб задоволено в повному обсязі.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012, від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13, від 23.02.2016р. по справі №910/16120/14.

Отже, рішення по справі №910/98/17, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним обставини повторного доказування не потребують.

Зокрема, вказаним рішенням встановлено обставини припинення зобов'язання ТОВ "Бест-Юніон" перед Банком за кредитним договором №012-05/958 від 24.04.2008 р. зі змінами та доповненнями в рамках генеральної кредитної угоди № 010-05/957 від 24 квітня 2008 року та визнано відсутнім у Банка права стягнення з ТОВ "Бест-Юніон" заборгованості за вказаним кредитним договором.

При цьому, припинення такого зобов'язання відбулося внаслідок укладення ТОВ "Бест-Юніон" з Компанією "TAMAURY LIMITED" спірного Договору про відступлення права вимоги, за яким відповідачем 2 було набуто право вимоги до Банку виконання грошового зобов'язання за генеральною угодою №07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 р.

Та обставина, що постановою Вищого господарського суду України від 04.12.2017р. у справі № 910/98/17 постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 та рішення господарського суду міста Києва від 10.03.2017 у справі № 910/98/17 скасовано з направленням справи на новий розгляд, не може бути покладена в основу рішення, оскільки суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення виходив з обставин справи які існували на момент прийняття рішення.

Однак, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 76, 77 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обставини, викладені скаржником в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2017р. у справі № 910/12760/17 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2017р. у справі № 910/12760/17 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/12760/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді Є.Ю. Пономаренко

В.О. Зеленін