ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2018м. ДніпроСправа № 904/10306/17

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Полєв Д.М.

при секретарі судового засідання Малиці К.В.,

розглянувши справу

за позовом ОСОБА_1, м. Дніпро

до Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ТРУБНИЙ ЗАВОД", м. Дніпро

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку

Представники:

від позивача: представник позивача ОСОБА_2 за довіреністю б/н від 23.06.2017р.

від відповідача: представник Сорокін В.В. за довіреністю №53/юр-44 від 26.12.2017р.

СУТЬ СПОРУ:

Гр. ОСОБА_1, м. Дніпро (далі-позивач) звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дніпропетровський трубний завод" м. Дніпро (далі-відповідач) про стягнення 33 409,26грн. середнього заробітку за час затримання розрахунку.

11.01.2018р. до суду від представника позивача надійшло клопотання б/н від 10.01.2018р. про поновлення строку звернення до суду, яку обґрунтовано перебуванням позивача за кордоном та неможливістю вчасного подання позовної заяви до суду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить позовну заяву задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог через пропуск строку для звернення із позовною заявою до суду.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 07.02.2006р. прийнятий на роботу до Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ТРУБНИЙ ЗАВОД".

24.12.2015р. позивача звільнено із займаної посади згідно зі ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Всупереч вимогам ст.116 КЗпП України, в день звільнення відповідач не провів повного розрахунку з позивачем.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області №904/7066/16 від 27.09.2016р. позов задоволено частково, присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства "Дніпропетровський трубний завод" (49068, м. Дніпро, вул. Маяковського, 31, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) 8250,00грн. (вісім тисяч двісті п'ятдесят грн. 00коп.) заборгованості із заробітної плати, 38977,47грн. (тридцять вісім тисяч дев'ятсот сімдесят сім грн. 47коп.) середнього заробітку за час затримання розрахунку за період з 24.12.2015р. по 27.09.2016р., 396,00грн. (триста дев'яносто шість грн. 00коп.) компенсації за затримання виплати заробітної плати.

На виконання вищевказаного рішення 10.10.2016р. судом видано наказ про примусове виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, стягнення боргу за вищевказаним рішенням на користь позивача відбулось 07.03.2017р., що підтверджується довідкою ПАТ КБ "Приватбанк" № QUNN1KFE3FTRN3UR від 03.01.2018р.

У зв'язку з наведеним, позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення суми середнього заробітку за час затримання розрахунку в розмірі 33 409,26грн. за період з 27.09.2016р. по 07.03.2017р.

У відповідності до ст. 221 КЗпП України трудові спори розглядаються: 1) комісіями по трудових спорах; 2) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами.

Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору.

Відповідно до ст. 20 ГПК України даний спір підвідомчий господарському суду Дніпропетровської області, у зв'язку з порушенням справи про банкрутство відносно ПАТ "Дніпропетровський трубний завод" №904/4592/15.

Провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України. (п.1 ст.2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (надалі - Закон).

Відповідно до ч.4 ст.10 Закону, суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, тощо.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в день звільнення, всупереч вимогам ст.116 КЗпП України, відповідач не провів повного розрахунку з позивачем.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 94 КЗпП України).

Строки виплати заробітної плати передбачені ст. 115 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (Правова позиція Верховного Суду України у справі 6-144ц13 від 29 січня 2014 року).

Пунктом 1 ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 4рп/2012 по справі №1-5/2012 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу) положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Так, з долучених до клопотання представника позивача б/н від 10.01.2018р. документів вбачається, що позивач у період 01.06.2017р. по 06.03.2017р. та з 21.03.2017р. по 21.06.2017р. перебував за межами України, у зв'язку з чим останній просить суд поновити строк звернення до суду за вирішенням трудового спору по справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст.79 ГПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оплата заборгованості із заробітної плати відповідачем відбулась 07.03.2017р. Позивачем згідно відміток в паспорті з 06.03.2017р. по 21.03.2017р. та з 21.06.2017р. перебував на території України, а до суду із позовною заявою звернувся лише 13.12.2017р., тобто майже через півроку.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Враховуючи те, що позивачем не подано до суду належних доказів пропуску з поважних причин строків, передбачених ст. 233 КЗпП України для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору, суд вважає за необхідне клопотання представника позивача б/н від 10.01.2018р. про поновлення строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору по справі відхилити, в задоволенні позовних вимог - відмовити.

Керуючись ст.ст. 47, 115-117, 233 КЗпП, ст.ст.12, 20, 73, 74, 76, 86, 238, 240 ГПК України, ст.ст. 2, 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні клопотання представника позивача б/н від 10.01.2018р. про поновлення строку для звернення із заявою про вирішення трудового спору - відмовити.

В задоволені позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили у відповідності до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 19.02.2018р.

Суддя Д.М. Полєв