КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2018 р. Справа№ 910/17922/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар судового засідання: Іванов О.О.

за участю представників:

позивача: Сиротін Д.В.;

відповідача: Медвецький О.Ю.;

третьої особи: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Фарма-Нет, Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 09.11.2017

у справі №910/17922/17 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія

Європейське бюро реструктуризації"

до Приватного акціонерного товариства "Фарма-Нет, Україна"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні

позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко"

про стягнення 299 898,88 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Фарма-Нет, Україна" (далі - відповідач) 299 898,88 грн. заборгованості за договором поставки товару №859 від 18.11.2014, укладеним між відповідачем та третьою особою. Позивач зазначав про те, що право вимоги до відповідача на суму 299 898,88 грн. виникло у нього на підставі договору надання послуги факторингу №Ф160517/9 від 16.05.2017.

Відповідач явку свого представника у судові засідання не забезпечив, відзиву на позов не надав, у зв'язку з чим справа розглядалася місцевим господарським судом за наявними у справі матеріалами на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.2017 (том справи - 1, аркуші справи - 1-2) до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача було залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" (далі - третя особа).

Третя особа підтримала позов з наведених позивачем підстав, просила суд вимоги позивача задовольнити.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 у справі №910/17922/17 (том справи - 1, аркуші справи - 197-202) позов було задоволено повністю, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 299 898,88 грн. заборгованості та 4 498,48 грн. судового збору. Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами доведено як наявність боргу відповідача, так і право вимоги щодо стягнення вказаного боргу у позивача.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 у справі № 910/17922/17 повністю та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення. Зокрема, відповідач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату, хоча відповідач просив відкласти розгляд справи з метою надання йому можливості укласти відповідний договір щодо надання йому юридичних послуг для представництва інтересів у даній справі, оскільки юрист на підприємстві відповідача відсутній. Тобто судом порушено норми ст. ст. 22, 77 Господарського процесуального кодексу України, що призвело до обмеження законних прав та інтересів відповідача, зокрема, права на правову допомогу;

- в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про перехід права вимоги до відповідача за Договором поставки від третьої особи до позивача;

- згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень третя особа відступила право вимоги по усім своїм активам на користь позивача, тоді як пасиви і борги залишилися на підприємстві третьої особи. Тобто, на думку відповідача, третя особа продала борги, а кошти не отримала, що в свою чергу може свідчити про наявність у вказаних діях ознак злочину, а саме: третя особа завідомо умисно доводиться до банкрутства, а керівництво третьої особи та позивача перебувають у змові з метою безпідставного заволодіння коштами, оскільки третя особа має великі заборгованості;

- Договір факторингу, укладений між позивачем та третьою особою, не був спрямований на настання правових наслідків, обумовлених ним.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2017 апеляційну скаргу відповідача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 01.02.2018.

26.01.2018 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про необґрунтованість доводів апеляційної скарги та просив суд відмовити в її задоволенні з підстав, ідентичних тим, які наводилися ним під час розгляду справи місцевим господарським судом.

31.01.2018 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надійшли додаткові письмові пояснення третьої особи, в яких вона просила суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на її необґрунтованість, а також клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи.

Вказане клопотання було задоволено судом.

В судовому засіданні 01.02.2018 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 у справі № 910/17922/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні 01.02.2018 представник позивача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представник третьої особи у судове засідання 01.02.2018 не з'явився, однак, як уже зазначалося вище, до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи і вказане клопотання було задоволено судом.

Оскільки явка представників сторін та третьої особи в судове засідання не була визнана обов'язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін та третьої особи про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у відсутності представника третьої особи за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 01.02.2018 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

18.11.2014 між третьою особою, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, було укладено договір поставки товару №859 (далі - Договір поставки) (том справи - 1, аркуш справи - 54).

За умовами Договору поставки (розділ 1) постачальник зобов'язується передавати у власність покупця лікарські засоби, вироби медичного призначення (медичні вироби), та інше (далі - товар), а покупець зобов'язується приймати товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах Договору. Загальна кількість товару, що має бути поставлений, часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), ціна товару встановлюються сторонами у видаткових накладних. Видаткові накладні є специфікаціями та складають невід'ємну частину цього договору. Постачання товару здійснюється партіями. Партією товару є товар, наведений в одній видатковій накладній (далі - накладна). Загальна сума даного договору визначається фактичною сумарною вартістю товару, що був поставлений згідно Договору за весь строк його дії.

Поставка товару здійснюється шляхом доставки за адресою, вказаною покупцем, або на умовах самовивозу. Доставка товару здійснюється централізовано-кільцевими перевезеннями, транспорт, яким здійснюється доставка товару відповідає санітарним, а також іншим нормам та вимогам, встановленим діючим законодавством (п.2.1 Договору поставки).

Строк оплати товару, сума кожної поставки, вказуються у накладних. Покупець зобов'язаний прийняти та оплатити товар у строк, вказаний у накладних (п.п.4.1, 5.2 Договору поставки).

В п.8.1 Договору поставки передбачено, що останній вважається укладеним з моменту його підписання і діє по 31.12.2014. Якщо протягом 10 днів до закінчення строку дії Договору жодна зі сторін не виявила бажання його розірвати, то він вважається пролонгованим на наступний та кожний наступний календарний рік.

16.05.2017 між позивачем, як фактором, та третьою особою, як клієнтом, було укладено договір №Ф160517/9 про надання послуги факторингу (далі - Договір факторингу) (том справи - 1, аркуші справи - 156-158).

За умовами Договору факторингу (п.п.1.1, 1.3) фактор зобов'язується передати грошові кошти в сумі 299 898,88 грн. (далі - кошти) у розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язується відступити факторові своє право вимоги за Договором поставки до відповідача у розмірі 299 898,88 грн. (далі - сума відступленої грошової вимоги). Клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, але не відповідає за невиконання або неналежне виконання вимоги боржником.

Винагорода фактора дорівнює 5% від суми відступленої грошової вимоги, визначеної у п.1.1 договору. Фактор сплачує клієнтові у строк до 01.03.2018 шляхом перерахування на його банківський рахунок грошові кошти в сумі 284 903,94 грн. (п.2.1 Договору факторингу в редакції додаткової угоди №1 від 28.07.2017 - том справи - 1, аркуш справи - 162).

В розділі 6 Договору факторингу передбачено, що останній вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (у разі наявності). Строк цього договору складає 1 рік і починає свій перебіг з моменту, визначеного у п.6.1 договору, та закінчується 16.05.2018.

В додатках №1 та №2 до Договору факторингу погоджено перелік вимог, які передаються фактору, а також визначено, що вимоги передаються у строк в три робочі дні з дати підписання Договору факторингу (том справи - 1, аркуші справи - 159-160).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що відповідачем не виконано свої зобов'язання з повної та своєчасної оплати товару, отриманого від третьої особи за Договором поставки у період з лютого 2017 року по березень 2017 року, що призвело до виникнення заборгованості у загальному розмірі 299 898,88 грн.

27.06.2017 позивач надіслав відповідачу повідомлення б/н від 27.06.2017 про відступлення права вимоги за Договором поставки, в якому було викладено вимогу про сплату заборгованості в сумі 299 898,88 грн. у триденний строк з дати отримання вказаного повідомлення (том справи - 1, аркуші справи - 163-165).

Однак звернення позивача було залишено відповідачем без належного реагування, у зв'язку з чим позивач звернувся за захистом своїх прав до суду та просив стягнути відповідача 299 898,88 грн. боргу.

Місцевий господарський суд позов задовольнив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають як вимогам чинного законодавства, так і фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 712 Цивільного кодексу України).

Продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (ст. ст. 662-664 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

В процесі судового розгляду було встановлено, що на виконання умов Договору поставки третя особа, як продавець, у період з лютого по березень 2017 року поставила, а відповідач, як покупець, прийняв товар, про що свідчать наявні в матеріалах справи товарно-транспортні накладні (том справи - 1, аркуші справи - 57-155). З названих накладних вбачається, що сторонами погоджено строк оплати товару - 20 днів з моменту одержання товару.

Однак відповідач не здійснив повну та своєчасну оплату товару, отриманого від третьої особи за Договором поставки у вищезгаданому періоді, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 299 898,88 грн.

Жодних претензій щодо якості, кількості чи комплектності товару від відповідача на адресу третьої особи не надходило.

В матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем вартості поставленого товару на суму 299 898,88 грн., хоча строк виконання відповідачем обов'язку з оплати отриманого у період з лютого 2017 року по березень 2017 року товару на вказану суму є таким, що настав. Доказів, які б свідчили про протилежне ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач отримав право вимоги до відповідача на суму 299 898,88 грн. від третьої особи внаслідок укладення Договору факторингу.

Відповідач в своїй апеляційній скарзі зазначав про те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про перехід права вимоги до відповідача за Договором поставки від третьої особи до позивача. Окрім того, відповідач вважає, що Договір факторингу, укладений між позивачем та третьою особою, не був спрямований на настання правових наслідків, обумовлених ним.

З цього приводу судом було з'ясовано наступне.

Відповідно до ст. ст. 1077-1079 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

В п.5 ч.1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що фінансовою послугою є операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що за своєю природою договір факторингу є оплатним, тобто договором, в якому обов'язку однієї сторони вчинити певну дію з надання певного блага кореспондує такий самий зустрічний обов'язок іншої сторони. Оплатність договору факторингу має імперативний характер, що зумовлюється змістом глави 73 Цивільного кодексу України. Отже, фактор за надання фінансової послуги завжди має отримувати від клієнта плату.

Як уже зазначалося вище, в Додатках №1 та №2 до Договору факторингу позивач та третя особа погодили перелік вимог, які передаються фактору, а також визначили, що вимоги передаються у строк в три робочі дні з дати підписання Договору факторингу.

Третя особа на виконання Договору факторингу передала відповідачу у повному обсязі документацію згідно з Додатком №2 до Договору факторингу та оригінали товарно-транспортних накладних згідно з реєстром станом на 16.03.2017, про що було складено Акт від 16.05.2017 (том справи - 1, аркуш справи - 161).

27.06.2017 позивач надіслав відповідачу повідомлення б/н від 27.06.2017 про відступлення права вимоги за Договором поставки, в якому було викладено вимогу про сплату заборгованості в сумі 299 898,88 грн. у триденний строк з дати отримання вказаного повідомлення. Наведене підтверджується наявним в матеріалах справи описом вкладення у цінний лист №189 від 27.06.2017 (том справи - 1, аркуші справи - 163-164).

З наявних в матеріалах справи пояснень вбачається, що жодна зі сторін Договору факторингу (позивач та третя особа) не заперечують ані факту його укладення, ані наявності у них волевиявлення спрямованого на настання відповідних правових наслідків, у зв'язку з укладенням вказаного правочину.

Відносно виконання позивачем, як фактором, свого зобов'язання за Договором факторингу в частині перерахування третій особі грошових коштів в сумі 284 903,94 грн., то строк виконання цього зобов'язання ще не настав, оскільки згідно з умовами п.2.1 Договору факторингу (в редакції додаткової угоди №1 від 28.07.2017) вказаний строк спливає 01.03.2018.

Окрім того, на момент укладання Договору факторингу позивач мав свідоцтво ФК №568 від 07.05.2015 про реєстрацію як фінансової установи, що в свою чергу свідчить про наявність у позивача права на надання послуг факторингу згідно зі ст. 1079 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу припису наведеної статті правомірність правочину презюмується.

В своїй апеляційній скарзі відповідач зазначав про те, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень третя особа відступила право вимоги по усім своїм активам на користь позивача, тоді як пасиви і борги залишилися на підприємстві третьої особи. Тобто, на думку відповідача, третя особа продала борги, а кошти не отримала, що в свою чергу може свідчити про наявність у вказаних діях ознак злочину, а саме: третя особа завідомо умисно доводиться до банкрутства, а керівництво третьої особи та позивача перебувають у змові з метою безпідставного заволодіння коштами, оскільки третя особа має великі заборгованості.

Однак вказані доводи апеляційної скарги по суті є лише припущеннями відповідача, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Зокрема, наявність у діях третьої особи складу злочину може бути підтверджена відповідним вироком суду. Натомість жодних свідчень про порушення будь-яких кримінальних проваджень відносно посадових осіб позивача чи третьої особи щодо безпідставного заволодіння коштами, доведення підприємства до банкрутства, наявності змови у діях названих осіб, тощо суду не надано.

В апеляційній скарзі відповідач наголошував на порушенні місцевим господарським судом норм процесуального права, а саме ст. ст. 22, 77 Господарського процесуального кодексу України, що призвело до обмеження законних прав та інтересів відповідача, зокрема, права на правову допомогу, оскільки суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату, хоча відповідач просив відкласти розгляд справи з метою надання йому можливості укласти відповідний договір щодо надання йому юридичних послуг для представництва інтересів у даній справі, з огляду на відсутність юриста на підприємстві відповідача.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час розгляду справи місцевим господарським судом) відкладення розгляду справи чи оголошення в судовому засіданні перерви є правом, а не обов'язком суду, яке реалізується судом в залежності від того, чи може бути вирішений спір у даному судовому засіданні.

Окрім того, згідно зі ст. 75 названого Кодексу (в редакції, чинній на час розгляду справи місцевим господарським судом) суд може розглянути спір за наявними у справі матеріалами.

По суті, предметом дослідження у даній справі є виконання умов Договору поставки третьою особою, як продавцем, та відповідачем, як покупцем. Заперечуючи проти ухваленого місцевим господарським судом рішення у даній справі, відповідач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про необґрунтованість заявлених позивачем вимог. Зокрема, відповідач не довів суду належного виконання ним своїх грошових зобов'язань перед третьою особою з оплати вартості товару, поставленого у лютому-березні 2017 року, та відповідно не довів відсутності заборгованості перед третьою особою у сумі 299 898,88 грн., про стягнення якої заявлено позов у даній справі.

Згідно зі ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зазначаючи в апеляційній скарзі про порушення його права на судовий захист, відповідач не надав суду апеляційної інстанції жодного належного та допустимого доказу на спростування викладених у позовній заяві обставин.

В ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Надані до матеріалів справи докази та пояснення свідчать про обґрунтованість вимог позивача, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 76, 129, 269, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Фарма-Нет, Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 у справі №910/17922/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 у справі №910/17922/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/17922/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова

Повний текст постанови складено 07.02.2018