КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2018 р. Справа№ 910/23036/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної Марини Анатоліївни

на рішення Господарського суду м. Києва від 07.11.2017

у справі № 910/23036/16 ( суддя Турчин С.О.)

за позовом Дочірнього підприємства «Ямниця» Відкритого акціонерного товариства «Івано-Франківськцемент»

до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної Марини Анатоліївни

про визнання протиправним та скасування повідомлення

за участю представників сторін:

від позивача: адвокат Чугунов М.В. (довіреність б/н від 02.01.2018);

від відповідача: представник Онішкевич М.М. (довіреність № 44 від 02.01.2018),

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Дочірнє підприємство «Ямниця» Відкритого акціонерного товариства «Івано-Франківськцемент» (надалі - ДП «Ямниця» ВАТ «Івано-Франківськцемент») звернулось до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної Марини Анатоліївни (надалі - Уповноважена особа ФГВФО) про визнання протиправним та скасування рішення Уповноваженої особи ФГВФО, викладеного у формі повідомлення №11/2-27197 від 28.08.2015 про нікчемність договорів про внесення змін до кредитного договору №136-2012 від 28.03.2012, які були укладені між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ДП «Ямниця» ВАТ «Івано-Франківськцемент», а саме: договору про внесення змін від 17.02.2014, договору про внесення змін від 27.02.2014, договору про внесення змін від 17.03.2014, договору про внесення змін від 30.04.2014, договору про внесення змін від 15.05.2014, договору про внесення змін від 16.06.2014, договору про внесення змін від 15.07.2014, договору про внесення змін від 12.08.2014, договору про внесення змін від 15.08.2014, договору про внесення змін від 15.09.2014, договору про внесення змін від 15.10.2014, договору про внесення змін від 31.10.2014.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у повідомленні про нікчемність правочину (договору) № 11/2-27197 від 28.08.2015 не визначено конкретних підстав нікчемності правочинів, не вказано яким чином позивачем було отримано переваги (пільги); посилання відповідача на п.п. 6, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», як на підставу визнання договорів нікчемними, є безпідставним у зв'язку з тим, що повідомлення про нікчемність правочину прийнято під час процедури ліквідації банку, а не під час дії тимчасової адміністрації.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі № 910/23036/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017, позовні вимоги задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано рішення Уповноваженої особи ФГВФО, викладене у формі повідомлення № 11/2-27197 від 28.08.2015, про нікчемність договорів про внесення змін до кредитного договору № 136-2012 від 28.03.2012, які були укладені між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ДП «Ямниця» ВАТ «Івано-Франківськцемент».

Постановою Вищого господарського суду України від 18.08.2017 касаційну скаргу Уповноваженої особи ФГВФО задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 у справі № 910/23036/16 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Скасовуючи рішення попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції виходив з того, що рішення господарськими судами були прийняті без дослідження договорів, на які посилався відповідач, а тому дійшли передчасного висновку про те, що такі не підпадають під дію положень п. п. 6, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.2017 справа № 910/23036/16 прийнята суддею Турчин С.О. до свого провадження.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.11.2017 у справі № 910/23036/16 позов задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано рішення Уповноваженої особи ФГВФО, викладене у формі повідомлення №11/2-27197 від 28.08.2015 про нікчемність договорів про внесення змін до кредитного договору № 136-2012 від 28.03.2012, які були укладені між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ДП «Ямниця» ВАТ «Івано-Франківськцемент», стягнуто з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» на користь ДП «Ямниця» ВАТ «Івано-Франківськцемент» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 378,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що уклавши договори про внесення змін до кредитного договору, сторони добровільно, на власний розсуд змінили умови договору щодо кінцевого терміну погашення кредиту, строку сплати процентів та ставки процентів, нарахованих за користування кредитом. При цьому, відповідачем не надано жодних обґрунтувань стосовно того, яким чином позивачем було отримано переваги (пільги) та чи дійсно переваги (пільги) мали місце по відношенню до інших клієнтів ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Крім того, судом встановлено, що ані в повідомленні про нікчемність правочину (договору) №11/2-27197 від 28.08.2015, ані у витязі з акту від 19.03.2015 не вказано, які саме умови договорів про внесення змін до кредитного договору № 136-2012 від 28.03.2012 передбачають надання позивачеві переваг (пільг), прямо не встановлених для нього законодавством чи внутрішніми документами банку, не зазначено також, яким саме документам банку або НБУ суперечать правочини, щодо нікчемності яких уповноваженою особою було повідомлено позивача.

Разом з тим, судом вказано, що направлення відповідачем повідомлення про нікчемність правочинів вже після завершення тимчасової адміністрації не свідчить про порушення Уповноваженою особою ФГВФО порядку проведення перевірки на предмет виявлення нікчемних правочинів, а тому доводи позивача про те, що відповідна перевірка була здійснена у період процедури ліквідації відповідача є необґрунтованими.

З огляду на встановлені судом обставини справи, останній дійшов висновку, що посилання Уповноваженої особи ФГВФО у повідомленні на пункти 6, 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як на підставу нікчемності договорів, є безпідставними, а позовні вимоги відповідають визначеним законом способам захисту порушеного права і підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням господарського суду першої інстанції, Уповноважена особа ФГВФО звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення повністю та прийняти нове, яким у позові відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що в Уповноваженої особи ФГВФО відсутні повноваження визнавати правочин нікчемним, остання лише виявляє або забезпечує таке виявлення та фіксує даний факт, при цьому, чинне законодавство не містить такого поняття як «рішення у формі повідомлення», а тому твердження позивача про протиправність дій Уповноваженої особи ФГВФО під час виявлення правочинів, що є нікчемними в силу закону, за твердженням апелянта, є безпідставними.

На думку скаржника, повідомлення Уповноваженої особи ФГВФО є законним, обґрунтованим, направленим позивачеві у порядку, визначеному чинним законодавством, а тому підстави для його скасування та визнання протиправним відсутні.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 17.01.2018.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2018 на підставі ч. 2 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України у розгляді справи оголошено перерву до 05.02.2018.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2017 у справі № 910/23036/16 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв'язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

05.02.2018 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 29.03.2012 між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (скорочено - ПАТ «ВіЕйБі Банк) (у тексті договору - кредитор) та ДП «Ямниця» ВАТ «Івано-Франківськцемент» (у тексті договору - позичальник) було укладено кредитний договір №136-2012 (надалі - Кредитний договір), відповідно до п. 1.1 якого кредитор зобов'язується надати позичальнику кредит у формі поновлювальної кредитної лінії з лімітом 35 000 000,00 грн, а позичальник зобов'язується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, комісії, можливі штрафні санкції та інші платежі, передбачені договором, а також виконати інші обов'язки, визначені договором.

За умовами п. 1.2 Кредитного договору процентна ставка за користування кредитом становить 19% річних.

Кінцевий термін погашення кредиту позичальником - 28.03.2013 включно (п. 1.3 Кредитного договору).

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання ними прийнятих на себе зобов'язань (п. 15.4 Кредитного договору).

В подальшому договорами про внесення змін від 17.02.2014, 27.02.2014, 17.03.2014, 30.04.2014, 15.05.2014, 16.06.2014, 15.07.2014, 12.08.2014, 15.08.2014, 15.09.2014, 15.10.2014, 31.10.2014 було внесено зміни до Кредитного договору (а.с. 21-32, т. 2).

Постановою Правління Національного банку України від 20.11.2014 № 733 «Про віднесення ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до категорії неплатоспроможних» ПАТ «ВіЕйБі Банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно з яким з 21 листопада 2014 року по 20 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 63 від 20.03.2015 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіну Марину Анатоліївну строком на 1 рік з 20.03.2015 до 19.03.2016 включно, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22.02.2016 № 213 продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та повноваження ліквідатора ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. на два роки - до 19.03.2018 включно.

15.12.2014 Уповноваженою особою ФГВФО на виконання вимог статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», видано наказ № 90 «Про перевірку договорів» (а.с. 10-11, т. 2).

20.01.2015 Уповноваженою особою ФГВФО видано наказ № 23/1 «Про здійснення альтернативної перевірки договорів», згідно з яким вирішено здійснити в ПАТ «ВіЕйБі Банк» альтернативну наказу № 90 від 15.12.2014 незалежну перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними (а.с. 12-14, т. 2).

У витязі з акту від 19.03.2015 перевірки правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком в період з 21.11.2013 по 20.11.2014 зазначено, що за результатами незалежної перевірки правочинів (в тому числі договорів), що є нікчемними, здійсненої альтернативно наказу № 90 від 15.12.2014, додатково до акту перевірки правочинів від 09.02.2015 виявлено додаткові угоди до укладеного з ДП «Ямниця» ВАТ «Івано-Франківськцемент» кредитного договору №136-2012 від 28.03.2012, якими перенесено строк погашення за кредитним договором на 26.04.2020 та знижено відсоткову ставку. Вказану перевірку здійснено на виконання п. 1.18 розділу ІІІ Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 (а.с. 33-34, т. 2).

Матеріалами справи підтверджується, що Уповноваженою особою ФГВФО на адресу ДП «Ямниця» ВАТ «Івано-Франківськцемент» було надіслано рішення у формі повідомлення про нікчемність правочину (договору) № 11/2-27197 від 28.08.2015, в якому, посилаючись на п.п. 6, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», повідомила позивача про нікчемність договорів про внесення змін до кредитного договору №136-2012 від 28.03.2012 (а.с. 13, т. 1).

Також, посилаючись на положення ч. 5 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з урахуванням нікчемності договорів про внесення змін, Уповноважена особа ФГВФО вимагала негайно (в день отримання даного повідомлення) виконати зобов'язання за кредитним договором.

Посилаючись на те, що у повідомленні про нікчемність правочину (договору) № 11/2-27197 від 28.08.2015 не визначено конкретних підстав нікчемності правочинів, не вказано яким чином позивачем було отримано переваги (пільги) та оскільки повідомлення про нікчемність правочину прийнято під час процедури ліквідації банку, а не під час дії тимчасової адміністрації, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ДП «Ямниця» ВАТ «Івано-Франківськцемент», виходячи з наступного.

Відносини, що виникають у зв'язку зі створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI від 23.02.2012, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI від 23.02.2012 (далі - Закон), цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Пунктами 3, 4 частини 2 статті 37 Закону передбачено, що Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій, повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частиною 2 статті 38 Закону передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації уповноважена особа повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Відносини, що виникають у процесі виведення неплатоспроможного банку з ринку, а саме, підготовку, затвердження та реалізацію плану врегулювання, розробленого на основі найменш витратного для Фонду способу виведення неплатоспроможного банку з ринку регулює Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затверджене рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2 від 05.07.2012 (далі - Положення).

Відповідно до п. 1.18 глави 1 розділу ІІІ Положення Уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію зобов'язана: забезпечити збереження активів та документації банку; протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

Як було зазначено вище, протягом тимчасової адміністрації банку Уповноваженою особою ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «ВіЕйБі Банк» видано наказ № 90 «Про перевірку договорів» від 15.12.2014 та наказ № 23/1 «Про здійснення альтернативної перевірки договорів» від 20.01.2015, у відповідності до яких вирішено здійснити в ПАТ «ВіЕйБі Банк» перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав визначених частиною 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до витягу з акту від 19.03.2015 перевірки правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком в період з 21.11.2013 по 20.11.2014, були виявлені додаткові угоди до укладеного з ДП «Ямниця» ВАТ «Івано-Франківськцемент» кредитного договору № 136-2012 від 28.03.2012, якими перенесено строк погашення за кредитним договором на 26.04.2020 та зниження відсоткової ставки.

На виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноваженою особою ФГВФО було направлено позивачеві рішення у формі повідомлення про нікчемність правочину (договору) № 11/2-27197 від 28.08.2015.

Зі змісту повідомлення про нікчемність правочину (договору) № 11/2-27197 від 28.08.2015 вбачається, що Уповноважена особа ФГВФО, посилаючись на п.п. 6, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», повідомила позивача про нікчемність договорів про внесення змін до кредитного договору №136-2012 від 28.03.2012, а саме: договору про внесення змін від 17.02.2014, договору про внесення змін від 27.02.2014, договору про внесення змін від 17.03.2014, договору про внесення змін від 30.04.2014, договору про внесення змін від 15.05.2014, договору про внесення змін від 16.06.2014, договору про внесення змін від 15.07.2014, договору про внесення змін від 12.08.2014, договору про внесення змін від 15.08.2014, договору про внесення змін від 15.09.2014, договору про внесення змін від 15.10.2014, договору про внесення змін від 31.10.2014, згідно умов яких сторони домовились, в тому числі, про зменшення процентної ставки за користування кредитом, збільшення строку користування кредитом, відстрочення сплати процентів за користування кредитом.

Згідно з пунктами 6, 7 ч. 3 ст. 38 Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

- банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

- банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Отже, нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» наведено перелік підстав, за наявності яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними. При цьому, одного лише твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, а тому необхідним є встановлення обставин, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України, зокрема, відповідно до частини першої якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Як вбачається з матеріалів справи, укладений між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ДП «Ямниця» ВАТ «Івано-Франківськцемент» договір за своєю правовою природою є кредитним договором, за яким відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (ст. 1056-1 Цивільного кодексу України).

Умовами укладеного сторонами Кредитного договору (п. 2.5) передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути змінена кредитором у випадках та у порядку, передбаченому цим договором.

У відповідності до п. 15.7 кредитного договору розірвання та зміни до договору оформлюються шляхом підписання договорів про внесення змін до цього договору. Всі додатки до цього договору, а також договори про внесення змін до нього є невід'ємною частиною цього договору.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок укладення договорів про внесення змін від 17.02.2014, 27.02.2014, 17.03.2014, 30.04.2014, 15.05.2014, 16.06.2014, 15.07.2014, 12.08.2014, 15.08.2014, 15.09.2014, 15.10.2014, 31.10.2014 сторонами було внесено зміни до Кредитного договору, згідно з якими змінено розмір процентної ставки за користування кредитом, збільшено кінцевий термін погашення кредиту позичальником та відстрочено сплату процентів за користування кредитом.

Як встановлено місцевим господарським судом, договором про внесення змін від 17.02.2014 до Кредитного договору сторони домовились, що проценти нараховані за період з 01.01.2014 по 31.01.2014 позичальник сплачує у строк до 15 березня 2014 року.

Договором про внесення змін від 27.02.2014 до Кредитного договору сторони домовились, що відповідно до п. 1.3. договору, кінцевий термін погашення кредиту позичальником - 26 квітня 2015 включно.

Договором про внесення змін від 17.03.2014 до Кредитного договору сторони вирішили, що проценти нараховані за період з 01.01.2014 по 28.02.2014 позичальник сплачує в строк до 15 квітня 2014 року.

Договором про внесення змін від 30.04.2014 до Кредитного договору сторони погодили, що процентна ставка за користування кредитом починаючи з 01.11.2014 - 10% річних; кінцевий термін погашення кредиту позичальником - до 26.04.2020 включно.

Договором про внесення змін від 15.05.2014 до Кредитного договору сторони домовились, що проценти нараховані за період з 01.04.2014 по 30.04.2014 позичальник сплачує в строк до 15 червня 2014 року.

Договором про внесення змін від 16.06.2014 до Кредитного договору сторони погодили, що проценти нараховані за період з 01.05.2014 по 31.05.2014 позичальник сплачує в строк до 15 липня 2014 року.

Договором про внесення змін від 15.07.2014 до Кредитного договору сторони домовились, що проценти нараховані за період з 01.05.2014 по 31.06.2014 позичальник сплачує в строк до 15 серпня 2014 року.

Договором про внесення змін від 12.08.2014 до Кредитного договору сторони вирішили викласти пункт 1.2. договору у наступній редакції:

« 1.2 Процентна ставка за користування кредитом:

з 29.03.2012 по 30.11.2012 - 19% (дев'ятнадцять процентів) річних;

з 01.12.2012 по 31.12.2012 - 30% (тридцять процентів) річних;

з 01.01.2013 по 30.06.2013 - 25% (двадцять п'ять процентів) річних;

з 01.07.2013 по 31.08.2014 - 27% (двадцять сім процентів) річних.

з 01.09.2014 - 16,1% (шістнадцять цілих і одна десята процентів)».

Договором про внесення змін від 15.08.2014 до Кредитного договору сторони домовились, що проценти нараховані за період з 01.05.2014 по 31.07.2014 позичальник сплачує в строк до 15 вересня 2014 року.

Договором про внесення змін від 15.09.2014 до Кредитного договору сторони погодили, що проценти нараховані за період з 01.07.2014 по 31.08.2014 позичальник сплачує в строк до 15 жовтня 2014 року.

Договором про внесення змін від 15.10.2014 до Кредитного договору сторони домовились, що проценти нараховані за період з 01.07.2014 по 30.09.2014 позичальник сплачує в строк до 15 листопада 2014 року.

Договором про внесення змін від 31.10.2014 до Кредитного договору сторони домовились, що проценти нараховані по 31.10.2014 позичальник сплачує в строк до 15 грудня 2014 року.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Положеннями статей 6, 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Проаналізувавши зміст вказаних вище договорів про внесення змін до Кредитного договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що умови вказаних договорів не передбачають надання позивачеві переваг (пільг), а натомість внесення відповідних змін до Кредитного договору спрямоване на виконання позивачем грошових зобов'язань зі сплати процентів за користування кредитом.

Як правильно зазначив місцевий господарський суд, уклавши договори про внесення змін до Кредитного договору, сторони добровільно, на власний розсуд змінили умови договору щодо кінцевого терміну погашення кредиту, строку сплати процентів та ставки процентів, нарахованих за користування кредитом.

При цьому, відповідачем не обґрунтовано, яким чином позивачем було отримано переваги (пільги) та чи дійсно переваги (пільги) мали місце по відношенню до інших клієнтів ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Судом встановлено, що ані в повідомленні про нікчемність правочину (договору) №11/2-27197 від 28.08.2015, ані у витязі з акту від 19.03.2015 не вказано, які саме умови договорів про внесення змін до Кредитного договору передбачають надання позивачеві переваг (пільг), прямо не встановлених для нього законодавством чи внутрішніми документами банку, не зазначено також, яким саме документам банку або НБУ суперечать правочини, щодо нікчемності яких Уповноваженою особою ФГВФО було повідомлено позивача.

У витязі з акту перевірки правочинів від 19.03.2015 зазначено, що у відповідності до вимог пункту 1.14. глави І розділу VI Інструкції Національного банку України від 28 серпня 2001 року №368 «Про порядок регулювання діяльності банків в Україні» угоди, що укладаються з інсайдерами, не можуть передбачати більш сприятливі умови, ніж, угоди, що укладені з іншими особами. Банк може укладати з інсайдерами угоди, які передбачають нарахування відсотків і комісійних на здійснення банківських операцій, які менші від звичайних та нарахування відсотків за вкладами і депозитами, які більші від звичайних, якщо прибуток банку дозволяє здійснювати це без шкоди для фінансового стану банку; однак інші умови цих угод не можуть бути більш сприятливими, ніж загальні умови проведення банківських операцій, що встановлені внутрішньобанківськими положеннями, що визначають кредитну, інвестиційну, управління активами і пасивами та облікову політику банку.

Кредитною політикою банку на 2014 рік, затвердженою рішенням Правління ПАТ «ВіЕйБі Банк» № 8 від 24.02.2014, встановлено максимально можливий строк фінансування робочого капіталу (кредити у поточну діяльність) до 3-х років, у випадку надання першокласного забезпечення, а нові строки дії кредитів визначені щонайменше до 2020 року.

Так, згідно з п. 1.14 глави І розділу VI Інструкції Національного банку України «Про порядок регулювання діяльності банків в Україні», затвердженої постановою Правління НБУ №368 від 28.08.2001 (у редакції на час проведення перевірки) угоди, що укладаються з інсайдерами, не можуть передбачати більш сприятливі умови, ніж угоди, що укладені з іншими особами. Угоди, укладені банком із інсайдерами на умовах більш сприятливих за звичайні, визнаються судом недійсними з часу їх укладення.

Більш сприятливими умовами визнаються: отримання активу низької якості від інсайдерів; викуп в інсайдера активу за вартістю, що є значно вищою, ніж та, яку банк сплатив би за придбання такого активу від неінсайдера; продаж інсайдеру активу за вартістю, що є значно нижчою, ніж та, яку банк отримав би від продажу такого активу неінсайдеру; укладання коштів у цінні папери інсайдера, в які банк в іншому випадку не вкладав би, у зв'язку з рівнем ризику таких паперів або видом економічної діяльності емітента-інсайдера; оплата за товари та послуги, що надані інсайдером, за тарифами, що є вищими, ніж ті, за якими банк сплачував би за аналогічні товари та послуги неінсайдерам, або оплата таких товарів і послуг у тих ситуаціях, коли неінсайдеру взагалі оплата не надавалася б; прийняття меншого забезпечення виконання зобов'язань, ніж вимагається від інших клієнтів; надання кредиту інсайдеру (акціонеру/учаснику) для придбання акцій (паїв/часток) цього банку та під забезпечення акцій (паїв/часток) банку; строк сплати відсотків за користування кредитом не визначений або передбачений в кінці строку дії кредитного договору.

У разі укладення банком угод з інсайдерами, які передбачають сприятливіші умови, ніж угоди, що укладені з іншими особами (у тому числі, які передбачають нарахування відсотків і комісійних на здійснення банківських операцій, які менші, ніж звичайні), на суму таких угод банк має зменшувати загальний розмір регулятивного капіталу до часу погашення таких угод.

При цьому, до інсайдерів - юридичних осіб, згідно із п. 1.11 глави І розділу VI Інструкції Національного банку України Про порядок регулювання діяльності банків в Україні, належать: а) особи, які мають істотну участь у банку; б) афілійовані особи банку; в) споріднені особи банку; г) юридичні особи, у яких асоційовані особи, визначені в підпункті «д» пункту 1.10 цієї глави, є керівниками або контролерами; ґ) контролери споріднених осіб банку; д) контролери афілійованих осіб банку.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем не підтверджено віднесення позивача до категорії інсайдерів, у зв'язку із чим, обґрунтування підстав нікчемності договорів про внесення змін з посиланням на положення п. 1.14. глави І розділу VI Інструкції НБУ від 28.08.2001 № 368 «Про порядок регулювання діяльності банків України» є безпідставним.

Крім того, як правильно встановлено судом першої інстанції, змінені строки сплати процентів не перевищують максимально можливого строку фінансування робочого капіталу (кредити у поточну діяльність) на який є посилання у витязі з акту від 19.03.2015.

З огляду на встановлені вище обставини справи, доводи відповідача щодо надання позивачеві, як клієнту банку, пільг (переваг), які прямо не встановлені законодавством чи внутрішніми документами банку, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому посилання в повідомленні Уповноваженою особою ФГВФО на пункт 6 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як на підставу нікчемності договорів, є безпідставним.

Також, необґрунтованими є посилання Уповноваженою особою ФГВФО у повідомленні про нікчемність правочинів і на положення пункту 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якого підставою нікчемності правочину визначено те, що банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Так, наявний у матеріалах справи витяг із акту перевірки правочинів від 19.03.2015, на підставі якого позивачеві було направлене повідомлення про нікчемність правочинів, не містить посилань на те, що банк, як це визначено пунктом 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уклав договори про внесення змін до Кредитного договору на умовах, які передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам, у даному випадку позивачеві, переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Відповідачем як під час розгляду справи місцевим господарським судом, так і під час апеляційного перегляду справи, не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач був кредитором банку та що йому, саме як кредитору, було надано переваги (пільги) шляхом укладення спірних додаткових угод до Кредитного договору.

Отже, у повідомленні про нікчемність правочину (договору) № 11/2-27197 від 28.08.2015 Уповноваженою особою ФГВФО не вказано обставин, які б свідчили про наявність підстав, передбачених пунктом 6, 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» для визнання договорів про внесення змін до Кредитного договору нікчемними.

З огляду на встановлені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача про відсутність підстав для прийняття Уповноваженою особою ФГВФО рішення, викладеного у формі повідомлення №11/2-27197 від 28.08.2015 про нікчемність договорів про внесення змін до Кредитного договору з підстав, визначених пунктами 6, 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є обґрунтованими.

У свою чергу, відповідачем не доведено наявності правових підстав для визнання договорів про внесення змін до Кредитного договору нікчемними, а тому відповідні дії Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. суперечать приписам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Разом з тим, доводи позивача про те, що повідомлення про нікчемність правочину прийнято під час процедури ліквідації банку, а не під час дії тимчасової адміністрації, правомірно відхилені місцевим господарським судом, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд забезпечує перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, виключно протягом дії тимчасової адміністрації.

Тобто, вказані дії уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію зобов'язана вчинити безпосередньо протягом дії тимчасової адміністрації.

Як було зазначено вище, відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20.11.2014 № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», тимчасова адміністрація банку тривала з 21 листопада 2014 року по 20 березня 2015 року.

На виконання вимог статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Уповноваженою особою ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «ВіЕйБі Банк» 15 грудня 2014 року та 20 січня 2015 року видано накази № 90 та № 23/1 на перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

З матеріалів справи вбачається, що Акт перевірки правочинів було складено 19.03.2015, а процедуру ліквідації відповідача було розпочато з 20.03.2015.

Таким чином, перевірка правочинів Уповноваженою особою ФГВФО була проведена в строки, встановлені ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

При цьому, як правильно вказав суд першої інстанції, направлення відповідачем повідомлення про нікчемність правочинів вже після завершення тимчасової адміністрації не свідчить про порушення Уповноваженою особою ФГВФО порядку проведення перевірки на предмет виявлення нікчемних правочинів, а тому доводи позивача про те, що відповідна перевірка була здійснена у період процедури ліквідації банку є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Водночас, посилання апелянта на те, що нормативно-правовими актами, які регулюють діяльність із виведення з ринку неплатоспроможного банку, надано Уповноваженій особі ФГВФО лише право повідомляти сторони договору про нікчемність такого договору та не наділено правами визнавати правочини нікчемними, а позивач заявляючи даний позов намагається встановити дійсність договорів, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Приписами статті 1 ГПК України в редакції Закону України №1798-XII (чинного станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду) визначено, що завданням господарського судочинства є захист підприємств, установ, організацій, інших суб'єктів господарювання від порушень їх прав, свобод та охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 4-1 ГПК України в редакції Закону України №1798-XII, господарські суди вирішують господарські спори в порядку позовного провадження.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

У розумінні приписів ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, а також ст. 1 ГПК України в редакції Закону України №1798-XII, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб'єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Разом з тим, спосіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен бути ефективним.

Отже, важливою умовою застосування судом певного способу захисту права або інтересу є його належність - встановлення судом тих обставин, що вжиття саме обраного позивачем способу захисту спроможне поновити порушені права особи, що звертається до суду з відповідним позовом.

Метою застосування судом певного способу захисту прав та законних інтересів осіб є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Отже, останнє направлене на настання певних юридичних наслідків. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом України у листі від 01.04.2014 «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Як правильно зазначив місцевий господарський суд, у даному випадку порушення прав та інтересів позивача полягає саме у тому, що в повідомленні № 11/2-27197 від 28.08.2015 Уповноваженою особою ФГВФО висунуто вимогу про негайне виконання зобов'язань за Кредитним договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Уповноваженої особи ФГВФО відповідають визначеним законом способам захисту порушеного права та з метою захисту та недопущення порушення прав суб'єкта господарювання підлягають розгляду судом.

Оскільки, визнання нікчемними договорів про внесення змін від 17.02.2014, від 27.02.2014, від 17.03.2014, від 30.04.2014, від 15.05.2014, від 16.06.2014, від 15.07.2014, від 12.08.2014, від 15.08.2014, від 15.09.2014, від 15.10.2014, від 31.10.2014 до кредитного договору № 136-2012 від 28.03.2012 призвело до порушення прав та законних інтересів позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність захистити порушене право позивача в обраний ним спосіб.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 №6-301цс15).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ДП «Ямниця» ВАТ «Івано-Франківськцемент» про визнання протиправним і скасування рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни, викладеного у формі повідомлення № 11/2-27197 від 28.08.2015 про нікчемність правочину (договору) у зв'язку з відсутністю обґрунтувань, тобто, недоведеністю підстав спірного рішення.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 12.10.2017 у справі №910/940/17.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2017 у справі № 910/23036/16 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної Марини Анатоліївни має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної Марини Анатоліївни на рішення Господарського суду м. Києва від 07.11.2017 у справі № 910/23036/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 07.11.2017 у справі № 910/23036/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/23036/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 07.02.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

М.Г. Чорногуз