РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2018Справа № 910/22044/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., при секретарі судового засідання Чаплигіній А.А., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАНЕТ ТЕЛЕКОМ"

про стягнення 213 618, 99 грн.

Представники:

від позивача: Лялюк Л.В.;

від відповідача: Федько В.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" (далі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАНЕТ ТЕЛЕКОМ" про стягнення заборгованості у розмірі - 203 904, 00 грн., інфляційних втрат у розмірі - 7 337, 27 грн. та 3 % річних у розмірі 2 377, 72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором про встановлення сервітуту № ТМ-01-С/809 від 31.12.2015 в частині здійснення плати за користування будівлями комунальної власності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 11.01.2018 за участю представників сторін.

05.01.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду від Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 11.12.2017.

15.12.2017 набрав чинності Закон України від 03.10.2017р. N2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017р. N2147VІІІ, чинної з 15.12.2017, передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Зважаючи на те, що справа № 910/21952/17 не є складною з огляду на наявні в ній матеріали, враховуючи обсяг та характер доказів у справі, суд приходить до висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2018 суд ухвалив здійснювати розгляд справи №910/22044/17 у порядку спрощеного позовного провадження. Судове засідання у справі №910/22044/17 призначено на 01.02.2018.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача визнав позовні вимоги.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 01.02.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

31.12.2015 між Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" (далі - підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАНЕТ ТЕЛЕКОМ" (далі - сервітуарій) укладено договір про встановлення сервітуту № ТМ-01-С/809, предметом якого є обмежене право користування сервітуарієм будівлями комунальної власності, що знаходяться за адресами зазначеними в додатку 1 до даного договору (далі - об'єкт розміщення).

Об'єкти розміщення надаються для розміщення сервітуарієм телекомунікаційних мереж, комплексу технічних засобів телекомунікацій, призначених для маршрутизації, комутації, передавання та/або приймання знаків, сигналів, письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого роду по проводових, оптичних чи інших електромагнітних системах, між кінцевим обладнанням, крім радіотехнічних (далі - обладнання) - п. 1.2. договору.

За даним договором об'єкт розміщення надається лише для фактичного розміщення обладнання. Підприємство не несе відповідальності за цільове використання свого обладнання сервітуарієм, діяльність якого регулюється чинним законодавством України (п. 1.3. договору).

Відповідно до п. 3.1. договору, сервітуарій зобов'язується вносити підприємству щомісячну плату за користування об'єктом розміщення, відповідно до умов договору

Згідно п. 3.3. договору, щомісячний розмір плати за даним договором сплачується у якості передоплати та визначається на підставі рахунку, який виставляється підприємством сервітуарію не пізніше 28 числа кожного місяця передуючого оплачуваному. Рахунок надається підприємством сервітуарію шляхом надсилання поштою та електронними засобами зв'язку відповідно до реквізитів сервітуарія вказаних в даному договорі. На момент підписання даного договору щомісячна плата становить 25 488, 00 грн., в тому числі ПДВ 4 248, 00 грн. Загальна сума вартості цього договору складає суму здійснених сервітуарієм оплат за користування сервітутом.

Пунктом 3.4. договору передбачено, що плата сплачується сервітуарієм протягом 15 банківських днів з моменту отримання рахунку від підприємства.

За умовами п. 3.5. договору, нарахування плати починається з дати укладення договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту, зразок якого наведено в додатку № 3 до даного договору.

Відповідно до підпункту 4.1.1. пункту 4.1. договору, сервітуарій зобов'язується своєчасно та в повному обсязі вносити плату за цим договором, у тому числі у разі внесення змін в розмір плати. Зміни в розмірі плати погоджуються обома сторонами шляхом підписання додаткової угоди, що є невід'ємною частиною даного договору.

Даний договір вважається укладеним і набирає чинності з 01.01.2016 і діє до 31.12.2016. У разі якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається пролонгованим на 1 (один) календарний рік на тих же умовах (п.п. 9.1.-9.2. договору).

Оскільки суду не надано жодного доказу наявності повідомлення про припинення дії ліцензійного договору про встановлення сервітуту № ТМ-01-С/809 від 31.12.2015, суд приходить до висновку, що договір автоматично пролонговувався та станом на день прийняття рішення у справі є чинним.

Додатком № 1 до договору № ТМ-01-С/809 від 31.12.2015 сторони погодили адресний перелік об'єктів комунальної власності та розрахунок плати.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на виконання умов договору про встановлення сервітуту № ТМ-01-С/809 від 31.12.2015, було надано відповідачу права користування житловими та нежитловими будівлями комунальної власності для розміщення обладнання відповідача, що підтверджується актами надання послуг № 793 від 28.02.2017 на суму 25 488, 00 грн., № 1437 від 31.03.2017 на суму 25 488, 00 грн., № 1845 від 30.04.2017 на суму 25 488, 00 грн., № 2266 від 31.05.2017 на суму 25 488, 00 грн., № 2687 від 30.06.2017 на суму 25 488, 00 грн., № 3103 від 31.07.2017 на суму 25 488, 00 грн., № 3167 від 31.08.2017 на суму 25 488, 00 грн., № 3616 від 30.09.2017 на суму 25 488, 00 грн., які підписані представниками сторін та скріплені печатками товариств (копія у матеріалах справи) на загальну суму 203 904, 00 грн. та виставленими рахунками на оплату № 559 від 01.02.2017, № 1227 від 01.03.2017, № 1723 від 01.04.2017, № 2082 від 01.05.2017, № 2523 від 01.06.2017, № 2975 від 01.07.2017, № 3411 від 01.08.2017, № 4000 від01.09.2017, яка отримані відповідачем 30.01.2017, 01.03.2017, 03.04.2017, 10.05.2017, 09.06.2017, 31.07.2017 та 01.09.2017 відповідно, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, списками згрупованих поштових відправлень та копіями фіскальних чеків (наявні у матеріалах справи).

Проте, відповідач в порушення умов договору, взяті на себе зобов'язання в частині внесення плати за розміщення обладнання на житлових та нежитлових будівлях комунальної власності у період з лютого 2017 по вересень 2017 не виконав, внаслідок чого, станом на 05.10.2017 за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 203 904, 00 грн. Доказів зворотного відповідач суду не надав.

Позивачем на адресу відповідача направлялась претензія № 062/15/1/03-5272 від 15.08.2017, в якій позивач просив відповідача сплатити заборгованість, що виникла за договором про встановлення сервітуту № ТМ-01-С/809 від 31.12.2015 шляхом перерахування грошових коштів на р/р позивача № 3201 в ПАТ «Укрсиббанк», що підтверджується описом вкладення у цінний лист з відтиском штемпеля поштового відділення та копією фіскального чеку № 4863 від 16.08.2017.

Відповідач на вищезазначену претензію відповіді не надав, заборгованість не погасив.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання щодо внесення плати за розміщення обладнання на житлових та нежитлових будівлях комунальної власності у період з лютого 2017 по вересень 2017, зокрема, погашення заборгованості у розмірі 203 904, 00 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 7 337, 27 грн. - інфляційних втрат за загальний період з 01.03.2017 по 30.09.2017 та 2 377, 72 грн. - 3 % річних за загальний період з 21.02.2017 по 31.10.2017.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Так, згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. ьої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки (ч. 1, ч. 2 ст. 402 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за договором належним чином, надав відповідачу права користування житловими та нежитловими будівлями комунальної власності для розміщення обладнання відповідача, що підтверджується актами надання послуг № 793 від 28.02.2017 на суму 25 488, 00 грн., № 1437 від 31.03.2017 на суму 25 488, 00 грн., № 1845 від 30.04.2017 на суму 25 488, 00 грн., № 2266 від 31.05.2017 на суму 25 488, 00 грн., № 2687 від 30.06.2017 на суму 25 488, 00 грн., № 3103 від 31.07.2017 на суму 25 488, 00 грн., № 3167 від 31.08.2017 на суму 25 488, 00 грн., № 3616 від 30.09.2017 на суму 25 488, 00 грн., які підписані представниками сторін та скріплені печатками товариств (копія у матеріалах справи) на загальну суму 203 904, 00 грн. (наявні у матеріалах справи).

Проте, відповідач в порушення умов договору, взяті на себе зобов'язання в частині внесення плати за розміщення обладнання на житлових та нежитлових будівлях комунальної власності у період з лютого 2017 по вересень 2017 не виконав, внаслідок чого, станом на 05.10.2017 за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 203 904, 00 грн.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до п. 3.4. договору, плата сплачується сервітуарієм протягом 15 банківських днів з моменту отримання рахунку від підприємства.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем виставлялись відповідачу рахунки на оплату № 559 від 01.02.2017, № 1227 від 01.03.2017, № 1723 від 01.04.2017, № 2082 від 01.05.2017, № 2523 від 01.06.2017, № 2975 від 01.07.2017, № 3411 від 01.08.2017, № 4000 від01.09.2017, яка отримані відповідачем 30.01.2017, 01.03.2017, 03.04.2017, 10.05.2017, 09.06.2017, 31.07.2017 та 01.09.2017 відповідно, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, списками згрупованих поштових відправлень та копіями фіскальних чеків (наявні у матеріалах справи).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач не надав суду доказів належного виконання свого зобов'язання щодо внесення плати за розміщення обладнання на житлових та нежитлових будівлях комунальної власності, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору про встановлення сервітуту № ТМ-01-С/809 від 31.12.2015 та положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 203 904, 00 грн. підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 7 337, 27 грн. - інфляційних втрат за загальний період з 01.03.2017 по 30.09.2017 та 2 377, 72 грн. - 3 % річних за загальний період з 21.02.2017 по 31.10.2017.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судом перевірено правильність наданих позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат і встановлено, що останні відповідають вимогам чинного законодавства, зокрема, проведені з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання та за відповідний період прострочення.

Оскільки матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання за договором про встановлення сервітуту № ТМ-01-С/809 від 31.12.2015, в силу положень ст. 625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню з відповідача 7 337, 27 грн. - інфляційних втрат за загальний період з 01.03.2017 по 30.09.2017 та 2 377, 72 грн. - 3 % річних за загальний період з 21.02.2017 по 31.10.2017.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАНЕТ ТЕЛЕКОМ" (01030, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 42, ідентифікаційний код - 39362054) на користь Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 51-А, ідентифікаційний код - 03366500) 203 904 (двісті три тисячі дев'ятсот чотири) грн. 00 коп. - заборгованості, 7 337 (сім тисяч триста тридцять сім) грн. 27 коп. - інфляційних втрат, 2 377 (дві тисячі триста сімдесят сім) грн. 72 коп. - 3 % річних та 3 204 (три тисячі двісті чотири) грн. 29 коп. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 06.02.2018

Суддя Щербаков С.О.