ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2018 справа № 905/1240/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача): суддів: при секретарі судового засідання: Будко Н.В. Мартюхіної Н.О.,Татенка В.М. Рудик Т.С.
за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: від третьої особи: не з'явився; Пономарьов А.О. - за довіреністю; не з'явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Донецький металопрокатний завод», м. Донецьк
на рішення господарського суду Донецької області
від12.10.2017 р. (повний текст складено 13.10.2017 р.)
у справі№ 905/1240/16 (суддя: Матюхін В.І.)
за позовом до за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачаПублічного акціонерного товариства «Донецький металопрокатний завод», м. Донецьк Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», м. Київ Товариства з обмеженою відповідальністю «Електросталь», м. Курахове, Донецька область
про визнання недійсним договору та відсутнім права вимоги
В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Донецький металопрокатний завод» (далі - ПАТ «ДМЗ», позивач) звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк», відповідач) про:

- визнання недійсним з моменту вчинення договору № 1 від 07.04.2011 р. про внесення змін до договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 р., укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та ВАТ «ДМЗ»;

- визнати відсутнім у ПАТ «ВТБ Банк» права вимоги стягнення заборгованості з ПАТ «ДМЗ» на підставі кредитного договору № 70 від 23.12.2010 р. та договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 р.

Позовні вимоги мотивовані припиненням поруки 04.02.2011, з огляду на збільшення обсягу відповідальності поручителя перед банком без отримання від поручителя відповідної згоди.

Рішенням господарського суду Донецької області від 22.04.2016 р. у справі № 905/1240/16 задоволено позовні вимоги у повному обсязі:

- визнано недійсним з моменту вчинення договір № 1 від 07.04.2011 про внесення змін до договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010, укладений між ПАТ "ВТБ Банк" та ВАТ «ДМЗ»;

- визнано відсутнім у ПАТ "ВТБ Банк" право вимоги стягнення заборгованості з ПАТ "ДМЗ" на підставі кредитного договору № 70 від 23.12.2010 та договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010.

Рішення мотивовано тим, що договором № 1 від 04.02.2011 без попередньої згоди позивача, як поручителя, встановлені нові умови щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, невиконання яких згідно з пунктом 1.1. кредитного договору № 70 від 23.12.2010 є підставою для підвищення процентної ставки на 1 процентний пункт.

Порука ПАТ "ДМЗ" перед ПАТ "ВТБ Банк" за договором поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 припинилась 04.02.2011, що встановлено рішенням господарського суду міста Києва від 09.06.2015 у справі №910/10189/15, яке набрало законної сили 23.06.2015.

У даному рішенні суду вказано, що на момент підписання договору № 1 про внесення змін до договору поруки вже існували договір №1 від 04.02.2011 та договір № 2 від 07.04.2011 про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010. Проте, підписання договору № 1 про внесення змін від 07.04.2011 можна розцінювати як наступне погодження збільшення відповідальності поручителя, що не впливає на факт припинення поруки.

Крім того, підставою для визнання недійсним договору № 1 від 07.04.2011 про внесення змін до договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 є той факт, що на момент укладання договору №1 від 07.04.2011, порука за договором поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 була припинена на підставі частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України.

Суд першої інстанції зазначив, що оскільки наявність у відповідача права вимоги стягнення заборгованості з позивача, як поручителя, була обумовлена договором поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010, яка припинена 04.02.2011, позовні вимоги позивача в частині визнання відсутнім у ПАТ "ВТБ Банк" права вимоги стягнення з позивача заборгованості підлягають задоволенню.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 04.07.2016 у даній справі скасовано рішення господарського суду Донецької області від 22.04.2016 у справі № 905/1240/16 в частині визнання недійсним з моменту вчинення договору № 1 від 07.04.2011 про внесення змін до договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010, укладеного між ПАТ "ВТБ Банк" та ВАТ "ДМЗ";

- у скасованій частині прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ "ДМЗ" про визнання недійсним з моменту вчинення договору № 1 від 07.04.2011 про внесення змін до договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010, укладеного між ПАТ "ВТБ Банк" та ВАТ "ДМЗ", з підстав пропуску строку позовної давності;

- в іншій частині рішення господарського суду Донецької області від 22.04.2016 у справі № 905/1240/16 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.12.2016 р. рішення господарського суду Донецької області від 22.04.2016 р. та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 04.07.2016 р. у справі № 905/1240/16 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

У даній постанові суду касаційної інстанції зазначено, що судами не надано оцінки пункту 1.1 договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010, відповідно до якого поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Судами попередніх інстанцій не досліджено погодження поручителем, підписуючи договір поруки з вищезазначеними пунктами, збільшення у майбутньому боргових зобов'язань за кредитним договором на підставі додаткових угод до нього та надання своєї згоди на забезпечення порукою зобов'язань як на умовах існуючого кредитного договору, так і зобов'язань, що можуть виникнути в майбутньому при укладенні додаткових угод до кредитного договору.

Судом касаційної інстанції вказано, що звертаючись з позовом у справі № 910/1654/15-г ПАТ "ДМЗ" вказував на те, що банком пропущено шестимісячний строк для пред'явлення вимог до поручителя в частині окремих поточних щомісячних платежів з погашення кредиту.

Тоді як, мотивуючи позов про визнання недійсним договору № 1 від 07.04.2011 про внесення змін та визнання відсутнім у ПАТ "ВТБ Банк" право вимоги, позивач посилається на припинення поруки на підставі частини першої статті 559 Цивільного кодексу України, якою передбачена згода поручителя на зміни зобов'язання.

Колегія суддів Вищого господарського суду України не погодилася з висновками суду апеляційної інстанції при розгляді заяви відповідача про застосування позовної давності, оскільки у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Посилаючись на п. 1.1. договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 Вищий господарський суд України у згаданій постанові від 14.12.2016 р. дійшов висновку про те, що укладаючи договір поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, поручитель і боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Рішенням господарського суду Донецької області від 12.10.2017 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що укладенням 04.02.2011 р. договору № 1 про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010 р. не збільшився обсяг відповідальності поручителя, оскільки сторонами погоджено умови (винятки з операцій по поточних рахунках позичальника, які не повинні враховуватись під час визначення щоквартального кредитного обороту), у разі можливості настання яких міг збільшитися обсяг відповідальності позичальника і, як наслідок поручителя. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що наслідком укладення 04.02.2011 р. між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Електросталь» договору № 1 про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010 р. не стало припинення поруки в порядку ст. 559 ЦК України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права.

Позивач стверджує, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги рішення господарського суду міста Києва від 09.06.2015 р. у справі № 910/10189/15 та постанову Вищого господарського суду України від 18.02.2015 р. у справі № 910/16157/14, оскільки у рішенні від 09.06.2015 р. у справі № 910/10189/15 суд дійшов наступного висновку: «судом встановлено, що відповідач попередньо не погодив з позивачем зміни основного зобов'язання в сторону збільшення, таким чином порука має бути припиненою»; а у постанові від 18.02.2015 р. касаційна інстанція звернула увагу, що на момент підписання договору № 1 про внесення змін до договору поруки вже існували договір № 1 від 04.02.2011 р. та договір № 2 від 07.04.2011 р. про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010 р., проте підписання договору № 1 про внесення змін до договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 р. можна розцінювати як наступне погодження збільшення відповідальності поручителя, що не впливає на факт припинення поруки.

Позивач вважає, що наявність рішення по справі № 910/1654/15-г, в рамках якого визнано поруку припиненою частково з огляду на пропуск шестимісячного строку, жодним чином не впливає на обставину припинення поруки повністю через збільшення обсягу відповідальності поручителя без погодження, оскільки ці підстави є різними та передбачені різними нормами законодавства.

ПАТ «ДМЗ» посилається на те, що до отримання листів-вимог банком № 9198-1/1-2 від 10.12.2013 р., № 9760/1-2 від 31.12.2013 р., № 665/4-2 від 03.02.2014 р. вважало поруку припиненою, а банком не вчинялось дій, які б свідчили про невизнання цієї обставини, тому позивачем не пропущено трирічний строк позовної давності в той час як обставина щодо солідарності боржників: ТОВ «Електросталь» та ПАТ «ДМЗ» жодним чином не впливає на обізнаність чи необізнаність про порушення права ПАТ «ДМЗ» та не може впливати на початок відліку позовної давності.

Позивач зазначає, що з п. 2.1 договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 р. вбачається, що виконання зобов'язань третьої особи перед відповідачем за кредитним договором № 70 від 23.12.2010 р. забезпечене порукою позивача в повному обсязі без будь-яких виключень та обмежень. На думку позивача, кожне збільшення обсягу відповідальності повинно попередньо погоджуватись з позивачем, оскільки за приписами ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Позивач звертає увагу суду на те, що умови п. 1.1. договору поруки 70/Z-5 від 23.12.2010 р., які розповсюджують поручительство позивача й на вимоги, які можуть виникнути на підставі кредитного договору у майбутньому жодним чином не виключають умови припинення поруки у зв'язку з вищевказаними обставинами. Так, встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, незважаючи на зміст п. 1.1. договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 р. підлягало погодженню з позивачем як з поручителем, а відсутність такого погодження зумовлює припинення поруки за цим договором з моменту встановлення вказаних умов.

Відповідно до позиції позивача, викладеної в апеляційній скарзі, має місце зміна умов процентної ставки в бік збільшення, що є збільшенням обсягу відповідальності поручителя.

ПАТ «ДМЗ» зауважує, що збільшення без попередньої згоди позивача обсягу відповідальності за договором поруки є юридичним фактом, що настав і, відповідно, зумовив одномоментне припинення поруки позивача. За доводами апеляційної скарги, погодження збільшення обсягу відповідальності поручителем є можливим тільки до укладення змін до кредитного договору, в той час як наступне погодження поручителем змін до кредитного договору, якими збільшено обсяг відповідальності останнього, чинним законодавством не передбачено.

Позивач стверджує, що з доказів, доданих до позовної заяви, прямо вбачається, що на момент підписання договору № 1 про внесення змін до договору поруки вже існували договір № 1 від 04.02.2011 р. та договір № 2 від 07.04.2011 р. про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010 р. Підписання договору № 1 про внесення змін до договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 р. позивач розцінює тільки як наступне погодження збільшення відповідальності поручителя, що жодним чином не впливає на факт припинення поруки.

Оскільки зміна договору, який втратив чинність неможлива, позивач дійшов висновку про те, що договір № 1 про внесення змін до договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 р. не може бути спрямований на настання реальних наслідків. При цьому, припинення поруки є підставою для припинення з 04.02.2011 р. права вимоги стягнення та його відсутності як на момент звернення відповідачем до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з позивача заборгованості, так і на теперішній час.

06.02.2018 р. до Донецького апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ПАТ «ВТБ Банк» стверджує, що п. 3 договору № 1 від 04.02.2011 р. про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010 р. внесено зміни до п. 4.3.11.1 кредитного договору, якими встановлено винятки низки грошових операцій по поточних рахунках позичальника, які не повинні враховуватись під час визначення щоквартального кредитного обороту. При цьому, укладаючи договір поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 р., а також договір № 1 від 07.04.2011 р. про внесення змін до договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 р., поручитель фактично підтвердив факт погодження укладення з ним договору № 1 від 04.02.2011 р. про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010 р. і збільшення у майбутньому боргових зобов'язань за кредитним договором на підставі кредитних угод до нього.

Відповідач вважає безпідставним посилання позивача на рішення господарського суду міста Києва від 09.06.2015 р. у справі № 910/10189/15 і постанову Вищого господарського суду України від 18.02.2015 р. у справі № 910/16157/14, оскільки у вказаних судових рішеннях судами зроблені висновки, які стосуються спірного питання по даній справі, про що сам позивач і зазначав у своїх поясненнях, в той час як згідно з ст. 35 ГПК України (в редакції до 15.02.2017 р.) не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, проте поняття «висновок» і «обставина» не є тотожними.

Представник відповідача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив за доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.

Представники позивача та третьої особи у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.12.2010 між ПАТ "ВТБ Банк", як банком, та ТОВ "Електросталь", як позичальником, укладено кредитний договір № 70, відповідно до умов якого банк на умовах цього договору зобов'язується надати позичальнику кредит в сумі 30 000 000,00 доларів США, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит не пізніше 22.12.2013, а також сплатити плату за кредит та виконати інші зобов'язання у повному обсязі на умовах та в строки, визначені даним договором.

Згідно з пунктом 3.1.1. договору плата за користування кредитними коштами встановлюється у вигляді процентів, розмір яких встановлюється умовами цього договору та має статус "диференційованої" ставки, під якою в цьому договорі розуміється наступне: кредитним договором встановлюється базовий розмір процентів, що нараховуються за користування кредитними коштами за умови повного та всебічного виконання позичальником всіх умов цього договору та договорів про забезпечення, та визначаються умови, за яких застосовується підвищений розмір плати за користування кредитними коштами, який визначається шляхом збільшення базової процентної ставки на кількість процентних пунктів, що встановлена цим договором.

Встановлення диференційованої процентної ставки є особливою умовою кредитування в частині визначення плати за користування кредитними коштами, а застосування диференційованої процентної ставки (підвищеної та базової процентної ставки) не змінює правовідносини за цим договором та/або його істотних умов.

Вищезазначена умова про збільшення розміру процентів за користування кредитом застосовується за взаємним волевиявленням та згодою сторін, що виражено шляхом укладання цього договору та не потребує укладання будь-яких додаткових угод до цього договору або нового договору.

Базовий розмір процентів. Проценти за користування кредитними коштами, розмір яких є базовим, встановлюються у розмірі 10,0% (десять) процентів річних.

Підвищений розмір процентів. Сторони, укладаючи цей договір, домовились, що розмір процентів за користування кредитом збільшується на 1 (один) процентний пункт при настанні кожного із нижченаведених випадків:

- при невиконання позичальником умови, визначеної п. 4.3.2. цього договору. Ця умова діє до моменту виконання позичальником умов п. 4.3.2. цього договору у повному обсязі.

- при невиконанні позичальником більше ніж на 5% (п'ять) відсотків умови, визначеної п.п. 4.3.11.1. цього договору щодо проведення загальних кредитових оборотів при цьому вказане значення загальних кредитових оборотів приймається для розрахунку як 100 (сто) відсотків. При цьому, підвищений розмір процентів за користування кредитом застосовується з 15-го числа календарного дня місяця наступного за кварталом, в якому порушено зобов'язання, що визначене у п.п. 4.3.11.1. цього договору та діє по 14-ий календарний день включно календарного місяця, наступного за кварталом, в якому була збільшена процентна ставка за користування кредитом за невиконання зобов'язання по проведенню оборотів, що визначене п. 4.3.11.1. цього договору.

Пунктом 4.3.11.1. договору передбачено, що позичальник зобов'язаний з метою мінімізації ризиків банку, пов'язаних з необхідністю здійснення аналізу певного спектру фінансових показників позичальника, а також наявністю грошових коштів для здійснення прав банку у випадку порушення позичальником певних умов цього договору з 01.01.2011 позичальник повинен забезпечити проведення в банку щоквартальних загальних кредитових оборотів по поточних рахунках, відкритих в банку в сумі, що дорівнює загальним кредитовим оборотам позичальника у всіх банках за квартал, що передує кварталу, за який здійснюється моніторинг, пропорційно розміру кредитної заборгованості позичальника перед банком в загальній кредитній заборгованості позичальника перед іншими банками, де у позичальника відкриті рахунки (фактична заборгованість по всім видам кредитів в інших банках) станом на перше число кварталу, за який проводиться моніторинг, та забезпечувати розмір таких кредитових оборотів у вищезазначеному обсязі протягом строку дії договору.

Моніторинг виконання умов п. 4.3.11.1. цього договору проводиться не пізніше 15-го числа кожного місяця, наступного за звітним кварталом.

Під щоквартальним загальним кредитовим оборотом у цьому договорі розуміється сумарний обсяг коштів, що надійшли на поточні рахунки позичальника в банку протягом кожного розрахункового кварталу.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору (ст. 1054 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 1054 Цивільного кодексу України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За умовами ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З метою належного виконання зобов'язань за кредитним договором № 70, між ПАТ "ВТБ Банк", як банком, та Відкритим акціонерним товариством "Донецький металопрокатний завод", як поручителем, укладено договір поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010, відповідно до якого поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Відповідно до пункту 2.1. договору поруки у випадку порушення позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі зобов'язань позичальника за кредитним договором, включаючи повернення кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, неустойки (пені, штрафів) та відшкодування збитків, пов`язаних з порушенням виконання зобов'язань позичальником.

Згідно з пунктом 3.1 договору поручитель підтверджує, що він ознайомлений з положеннями кредитного договору, розуміє його зміст та згоден виступати поручителем за зобов'язаннями позичальника.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою і заставою (ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст.554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Отже, припинення поруки на підставі частини першої статті 559 Цивільного кодексу України можливе тоді, коли наслідком таких змін стало збільшення матеріальної відповідальності поручителя без його згоди.

Аналогічна правова позиція викладена у висновках Верховного Суду України від 01.07.2013р., а також в постановах Верховного суду України від 10.10.2012 справа № 6-112цс12, від 23.12.2014 справа № 3-196гс14, від 21.05.2012 справа № 6-69цс11.

04.02.2011 між ПАТ "ВТБ Банк" та ТОВ "Електросталь" укладено договір № 1 про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010.

Вказаним договором № 1 про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010 внесенні зміни до пунктів 3.1.1., 4.2.1., 4.3.11.1., 4.3.1.12.1.

Відповідно до пункту 3 договору № 1 від 04.02.2011 про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010, у пункті 4.3.11.1. зазначено, що під щоквартальним кредитним оборотом розуміється сумарний обсяг коштів, що надійшли протягом кожного розрахункового кварталу на поточні рахунки третьої особи, відкриті у відповідача, за винятком: - будь-яких кредитів, позик, сум фінансової допомоги, отриманих третьою особою від відповідача та/або третіх осіб; - надходження/повернення грошових коштів з будь-яких поточних рахунків третьої особи у відповідача та/або в інших банках та банківських (фінансових) установах; - сум готівкових коштів, що були раніше зняті третьою особою з поточного рахунку, не були використані (повністю або частково) і внаслідок цього повернені на поточний рахунок; - коштів в національній валюті, отриманих від продажу коштів у іноземній валюті, раніше зарахованих на поточний рахунок; - коштів, переказаних третьою особою у результаті помилкового переказу, та повернутих внаслідок цього на поточний рахунок; - коштів, що надійшли у зв'язку з поверненням будь-яких коштів (за виключенням податку на додану вартість), в тому числі повернення авансів, передплати, фінансової допомоги, позик, депозитів, тощо; - коштів, що повернуті внаслідок розірвання договору (договорів) з третіми особами; - коштів, що надійшли у вигляді внеску до статутного фонду; - коштів, що надійшли в результаті розміщення власних цінних паперів та/або продажу цінних паперів третіх осіб; - коштів, отриманих за договорами комісії та/або доручення, в яких третя особа є комісіонером та/або повіреним, за винятком комісійної винагороди, про що є відповідна вказівка в призначенні платежу; - коштів, що надійшли від Акціонерного товариства закритого типу "Донецький міський молочний завод №2", Закритого акціонерного товариства "Геркулес", ТОВ "Агрофірма "Горняк", ПП "Український продукт", ТОВ "Добриня-Вторсировина", ТОВ "Металургія".

Між ПАТ "ВТБ Банк" та ТОВ "Електросталь" укладено договори № 2 від 07.04.2011, № 3 від 28.09.2011, № 4 від 20.12.2012 про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010.

07.04.2011 між ПАТ "ВТБ Банк" та ВАТ "ДМЗ" укладено договір № 1 про внесення змін до договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010.

У пункті 1 якого визначено терміни, відповідно до якого кредитний договір: кредитний договір № 70 від 23.12.2010, договір № 1 від 04.02.2011 про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010, договір № 2 від 07.04.2011 про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010, надалі за текстом - "кредитний договір", укладений між банком та позичальником, та будь-які додаткові договори до нього, які укладені та/або будуть укладені на підставі цього кредитного договору, і є та/або будуть його невід'ємною частиною (в тому числі що збільшують боргові зобов'язання).

Позивач, посилаючись на припинення поруки 04.02.2011р., з огляду на збільшення обсягу його відповідальності перед банком без отримання від нього відповідної згоди, звернувся до місцевого господарського суду з позовом про:

- визнання недійсним з моменту вчинення договір №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р., укладений між ПАТ «ВТБ Банк» таВАТ «ДМЗ»;

- визнання відсутнім у ПАТ «ВТБ Банк» права вимоги стягнення заборгованості з ПАТ «ДМЗ» на підставі кредитного договору №70 від 23.12.2010р. та договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р.

Оскільки предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору № 1 від 07.04.2011 про внесення змін до договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 та визнання відсутнім у ПАТ «ВТБ Банк» права вимоги стягнення заборгованості з ПАТ «ДМЗ» на підставі кредитного договору № 70 від 23.12.2010 та договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010, дослідженню підлягають фактичні обставини щодо недійсності договору про внесення змін та наявність або відсутність права вимоги стягнення заборгованості на підставі кредитного договору № 70 від 23.12.2010 та договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010.

Згідно з ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Укладаючи договір поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010р., відповідно до п. 1.1. якого поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому, а також договір №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р., у пункті 1 якого визначено терміни, зокрема погоджено, що кредитний договір - це кредитний договір № 70 від 23.12.2010, укладений між банком та позичальником, та будь-які додаткові договори до нього, які укладені та/або будуть укладені на підставі цього кредитного договору і є та/або будуть його невід'ємною частиною (в тому числі що збільшують боргові зобов'язання), серед яких зазначений договір № 1 від 04.02.2011р. про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010р., поручитель фактично підтвердив факт погодження з ним укладення договору № 1 від 04.02.2011р. про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010р. і збільшення у майбутньому боргових зобов'язань за кредитним договором на підставі додаткових угод до нього. Фактично мало місце надання своєї згоди з боку позивача на забезпечення порукою зобов'язань як на умовах існуючого кредитного договору і доповнень (внесення змін) до нього, так і зобов'язань, що можуть виникнути в майбутньому при укладенні додаткових угод до кредитного договору, тому доводи апеляційної скарги про зворотнє є безпідставними.

Отже, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що наслідком укладення 04.02.2011р. між ПАТ "ВТБ Банк" та ТОВ "Електросталь" договору №1 про внесення змін до кредитного договору №70 від 23.12.2010р., укладеного між ПАТ "ВТБ Банк" та ТОВ "Електросталь", яким були встановленні винятки ряду грошових операцій по поточних рахунках позичальника, які повинні враховуватись під час визначення щоквартального кредитного обороту, не стало припинення поруки в порядку ст.559 Цивільного кодексу України.

Водночас, укладенням 04.02.2011р. договору №1 про внесення змін до кредитного договору №70 від 23.12.2010р. не збільшився обсяг відповідальності поручителя. Цією угодою сторони погодили умови (встановили винятки з операцій на поточних рахунках позичальника, які не повинні враховуватись під час визначення щоквартального кредитного обороту), у разі настання яких (вони могли і не настати) міг збільшитись обсяг відповідальності позичальника, і, як наслідок, поручителя. Тобто, прямого збільшення обсягу відповідальності за кредитним договором не передбачено.

Щодо посилання заявника апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 09.06.2015 р. у справі № 910/10189/15 та постанову Вищого господарського суду України від 18.02.2015 р. у справі № 910/16157/14 судова колегія зазначає наступне.

Посилаючись на ст. 35 ГПК України у постанові від 14.12.2016 р. у даній справі суд касаційної інстанції зазначив, що преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в судовому акті. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

При цьому, Вищим господарським судом України не прийнято до уваги постанову Вищого господарського суду від 18.02.2015 у справі № 910/16157/14 за позовом ПАТ "ВТБ Банк" до ПАТ "ДМЗ", ТОВ "Авентіна" про солідарне стягнення з ПАТ "ДМЗ" та ТОВ "Авентіна" заборгованості за кредитним договором № 70 від 23.12.2010 у розмірі 26 714 237,07 дол. США, оскільки вказаною постановою скасовано рішення попередніх інстанцій та направлено справу на новий розгляд до місцевого господарського суду. Тобто, на теперішній час судами не вирішено справу по суті, остаточне рішення не прийнято.

Рішенням господарського суду України від 09.06.2015 у справі № 910/10189/15 відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ "ДМЗ" до ПАТ "ВТБ Банк" про визнання поруки припиненою, з підстав пропуску строку позовної давності.

В рішенні зазначено, що вимога позивача про визнання поруки такою, що припинена не суперечать закону, проте не підлягає задоволенню з підстав пропуску строку позивачем позовної давності. Крім того, в рішенні зазначено, що банком не погоджено з поручителем зміни основного зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання позивача на рішення господарського суду міста Києва від 09.06.2015р. у справі №910/10189/15 і постанову Вищого господарського суду України від 18.02.2015р. у справі №910/16157/14 є безпідставним, оскільки в них судами зроблені висновки, які стосуються спірного питання по даній справі, у той час відповідно до ст.35 ГПК України (в редакції, чинній станом на дату прийняття оскаржуваного рішення суду) не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили (поняття "висновок" і "обставина" не є тотожними), тому доводи апеляційної скарги в цій частині відхиляються.

Судовою колегією встановлено, що постановою Вищого господарського суду України від 16.09.2015 у справі № 910/1654/15-г за позовом ПАТ "ДМЗ" до ПАТ "ВТБ Банк" припинена порука ПАТ "ДМЗ" перед ПАТ "ВТБ Банк" за договором поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 в частині простроченої заборгованості за кредитом, яка виникла у позичальника, у зв'язку з несплатою поточних щомісячних платежів з погашення кредиту, на підставі частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України, яка передбачає шестимісячний строк для пред'явлення вимог до поручителя.

Тобто, звертаючись з вищезазначеним позовом ПАТ «ДМЗ» вказувало на те, що банком пропущено шестимісячний строк для пред'явлення вимог до поручителя в частині окремих поточних щомісячних платежів з погашення кредиту.

Мотивуючи позов про визнання недійсним договору № 1 від 07.04.2011 про внесення змін та визнання відсутнім у ПАТ "ВТБ Банк" право вимоги, позивач посилається на припинення поруки на підставі частини першої статті 559 Цивільного кодексу України, якою передбачена згода поручителя на зміни зобов'язання.

Таким чином, посилання позивача на ч.5 ст.203 Цивільного кодексу України є неправомірним, оскільки укладаючи договір №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. дії сторін спрямовувались на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цією додатковою угодою. У випадку якщо сторони помилялись щодо чинності угоди (діяла вона чи була припинена), і внаслідок цього внесли зміни до неіснуючого правочину, то у цьому випадку має застосовуватись ст.229 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем подано заяву про застосування судом позовної давності під час розгляду даної справи судом першої інстанції.

Скасовуючи рішення господарського суду Донецької області від 22.04.2016 р. та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 04.07.2016 р. у даній справі Вищий господарський суд України зазначив, що не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що про порушення свого права щодо вимоги про визнання відсутнім права вимоги позивач дізнався з листів банку № 9189-1/1-2 від 10.12.2013, № 9760/1-2 від 31.12.2013, № 665/4-2 від 03.02.2014, згадуваних в постанові Вищого господарського суду України від 18.02.2015 у справі № 910/16157/14, оскільки у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до пункту 1.1 договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Тобто укладаючи договір поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, поручитель і боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами абз. 3 п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи зі змісту ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення, при цьому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (п. 3, п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

При цьому, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Враховуючи висновок суду апеляційної інстанції, викладений у даній постанові про те, що наслідком укладення 04.02.2011р. між ПАТ "ВТБ Банк" та ТОВ "Електросталь" договору №1 про внесення змін до кредитного договору №70 від 23.12.2010р., укладеного між ПАТ "ВТБ Банк" та ТОВ "Електросталь" не стало припинення поруки в порядку ст.559 Цивільного кодексу України та про відсутність збільшення обсягу відповідальності поручителя, тобто, про відсутність порушеного права позивача при зверненні до господарського суду з відповідним позовом, заява позивача про застосування позовної давності задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому, підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Донецький металопрокатний завод» на рішення господарського суду Донецької області від 12.10.2017 р. у справі № 905/1240/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 12.10.2017 р. у справі № 905/1240/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Верховного Суду з дня складення її повного тексту.

У судовому засіданні 14.02.2018 р. оголошено вступну та резолютивну частину постанови. Повний текст постанови складено та підписано 14.02.2018 р.

Головуючий суддя: Н.В. Будко

Судді Н.О. Мартюхіна

В.М. Татенко