РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 року Справа № 906/724/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду Житомирської області від 07 листопада 2017 року в справі № 906/724/17 (суддя Шніт А.В.)

за позовом ОСОБА_1

до: 1) приватного акціонерного товариства "Житомирське облагропроменерго"; 2) ОСОБА_2; 3)ОСОБА_3; 4)ОСОБА_4

про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13 лютого 2002 року

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_5;

відповідача 1 - ОСОБА_6 (директор);

відповідача 2 - не з'явився;

відповідача 3- ОСОБА_7;

відповідача 4 - не з'явився.

Заяв про відвід (самовідвід) судді (суддів) та секретаря судового засідання, з підстав, визначених статтями 35-37 ГПК України не надходило. Клопотань про роз'яснення прав та обов'язків, відповідно до статті 205 ГПК України, не надходило.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернулась з позовом до господарського суду Житомирської області з позовом до приватного акціонерного товариства "Житомирське облагропроменерго" (надалі - Відповідач 1), ОСОБА_2 (надалі - Відповідач 2), ОСОБА_3 (надалі-Відповідач 3) та до ОСОБА_4 (надалі - Відповідач 4) про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13 лютого 2002 року.

В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається, зокрема, на те, що продаж Миропільської ГЕС та обладнання згідно оспорюваного договору було здійснено по залишковій вартості без згоди зборів акціонерів Відповідача 1, до компетенції яких віднесено затвердження угод, укладених на суму, яка перевищує 10% статутного фонду, а також на те, що голова правління, укладаючи від імені Відповідача 1 угоду, діяв з перевищенням повноважень, наданих йому статутом і законодавством.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 07 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що Позивач, як акціонер, який вибув зі складу Відповідача 1, заявляє вимогу про визнання недійсним договору, укладеного між Відповідачами, а не вимогу щодо визнання недійсним будь-якого рішення юридичної особи, яке прийняте в період до його виходу (виключення) зі складу Відповідача 1, зокрема, рішення засідання правління ЗАТ "Облагропроменерго" (правонаступником якого є Відповідач 1), оформлене протоколом від 12 січня 2002 року і на підставі якого укладено оспорюваний договір.

Разом з тим, в оспорюваному рішенні, місцевий господарський суд вказав, що рішення Відповідача 1 станом на день звернення Позивача з відповідною позовною заявою, так і на день розгляду справи в суді першої інстанції не скасоване, і такі докази в матеріалах справи відсутні, тобто є чинним.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що Позивачем не доведено обґрунтованість доводів щодо порушення саме корпоративних прав, укладенням Відповідачами оспорюваного договору.

Не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а.с. 156-165), в якій з підстав, висвітлених в ній, просив рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу, Відповідач звертає увагу апеляційного суду на те, що рішення правління Відповідача 1 від 12 січня 2002 року про продаж приміщення і обладнання Миропільської ГЕС, а також обладнання кабельного цеху Відповідачу 2, Відповідачу 3 та Відповідачу 4 в рівних долях по залишковій вартості, прийняте в період до виходу Позивача зі складу акціонерів, а відтак, на думку Позивача, порушує корпоративні права Позивача.

Крім того, як зазначає Позивач, аудиторською перевіркою, проведеною на замовлення Позивача, підтверджено, що згідно даних бухгалтерського обліку Відповідача 1, ціла будівля, що складається з підземної, надземної та водозливної частини Міропільської ГЕС та частина обладнання взагалі не мають ціни та відповідно залишкової вартості, станом на момент прийняття спірного рішення та на момент відчуження. Таким чином, як вважає Позивач, рішення Відповідача 1 про відчуження приміщення і обладнання Миропільської ГЕС, а також обладнання кабельного цеху Відповідачу 2, Відповідачу 3 та Відповідачу 4 в рівних долях по залишковій вартості, передбачає безоплатну, а у деяких випадках нижче залишкової вартості передачу майна.

Водночас, на переконання Позивача спірний договір підлягає визнанню недійсним, у зв'язку з тим, що правління Відповідача 1 в особі голови правління, що діяв на підставі доручення, укладаючи від імені Відповідача 1 спірний договір, діяв з перевищенням повноважень, які надані йому Статутом Відповідача 1 та чинним законодавством України, а тому не можна вважати, що правочин вчинено з дотриманням основних принципів цивільних відносин, закріплених Цивільним кодексом України, які полягають у справедливості, добросовісності та розумності вчинених ним дій по відношенню до інтересів юридичної особи, яку він представляє, та відповідно, до корпоративних прав учасників Відповідача 1.

Ухвалою суду від 07 грудня 2017 року (а.с. 155) апеляційну скаргу було прийнято до провадження, справу призначено до слухання на 24 січня 2018 року на 14:30 год..

22 січня 2018 року від Відповідача 3 надійшов відзив на апеляційну скаргу (а.с. 182-183), в якому Відповідач 3 зазначив, що судом першої інстанції було достовірно встановлено, що корпоративні права Позивача на момент укладення договору купівлі-продажу від 13 лютого 2002 року, жодним чином порушені не були. Разом з тим, як вказує Відповідач 3 у відзиві, відчуження будинку Миропільської гідроелектростанції разом з обладнанням відбулося на законних підставах у суворій відповідності до вимог та норм статуту та чинного законодавства, яке діяло на момент укладення цієї угоди (лютий місяць 2002 року). Водночас, Відповідач 3 також звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що обставини дійсності укладення між сторонами договору купілі-продажу від 13 лютого 2002 року, а також чинність договору були предметом дослідження у справі №906/101/17 та підтверджено наявними в матеріалах справи документами та доказами, зібраними судом в підтвердження дійсності правовідносин між сторонами. З огляду на вказане, як вважає Відповідач 3, факту порушення прав та законних інтересів Позивача, як учасника товариства, на момент укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, допущено не було.

Ухвалою суду від 24 січня 2018 року (а.с. 191), з підстав, викладених в ній, розгляд справи було відкладено на 07 лютого 2018 року на 15:10 год..

В судовому засіданні від 07 лютого 2018 року представник Позивача підтримав апеляційну скаргу, та з підстав, висвітлених в ній, просить її задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні від 07 лютого 2018 року представник Відповідача 1 підтримав доводи Позивача, висвітлені в апеляційній скарзі, просить її задоволити, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги Позивача.

В судовому засіданні від 07 лютого 2018 року представник Відповідача 3 заперечив щодо доводів, висвітлених в апеляційній скарзі, вважає її безпідставною та необгрунтованою, а тому просить відмовити в її задоволенні, при цьому залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання від 07 лютого 2018 року представники Відповідача 2 та Відповідача 4 не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у встановленому законом порядку. Жодних клопотань про відкладення від Відповідача 2 та Відповідача 4 не надходило. Відтак, суд вважає за можливим розгляд апеляційної скарги без участі їх представників.

Заслухавши представників Позивача, Відповідача 1 та Відповідача 3, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

При цьому, Рівненський апеляційний господарський суд виходив з наступного.

Як встановлено апеляційним господарським судом, 13 лютого 2002 року між Житомирським ЗАТ "Облагропроменерго" (правонаступником якого є Відповідач 1) та Відповідачем 2, Відповідачем 3 та Відповідачем 4 було укладено договір купівлі-продажу (надалі - Договір; а.с. 121), за умовами якого Відповідач 1 продав, а Відповідач 2, Відповідач 3 та Відповідач 4 купили, по 1/3 (одній третій) частці кожен, належний Відповідачу 1 на праві колективної власності цілий будинок Миропільської гідроелектростанції загальною площею 231,3 кв.м, разом з обладнанням (згідно відповідного переліку, що є додатком №1 до Договору; а.с. 121, на звороті).

Пунктом 1 Договору визначено, що зазначена будівля Миропільської ГЕС цегляна, розташована на земельній ділянці, закріпленій за Миропільською селищною радою, належала Відповідачу 1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Миропільської селищної ради від 11 лютого 2002 року та зареєстрованого в Бердичівському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №2 під реєстровим №369.

Пунктом 2 Договору визначено, що ціна договору складала 16 619 грн 16 коп., яку Відповідач 2, Відповідач 3 та Відповідач 4 зобов'язалися сплатити в касу Відповідача 1 до 14 лютого 2002 року.

В пункті 4 Договору визначено, що відповідно до відомостей, вказаних у довідці, виданій правлінням ЗАТ "Облагропроменерго" від 27 січня 2002 року за №15/02, залишкова вартість Миропільської ГЕС (будинок і обладнання) становила 16 619 (шістнадцять тисяч шістсот дев'ятнадцять) грн 16 коп.

Як вбачається із позовної заяви, Позивач, в обгрунтування позовних вимог посилається, зокрема, на те, що продаж Миропільської ГЕС та обладнання згідно оспорюваного Договору було здійснено по залишковій вартості без згоди зборів акціонерів Відповідача 1, до компетенції яких віднесено затвердження угод, укладених на суму, яка перевищує 10% статутного фонду (25 155 грн), а також на те, що голова правління, укладаючи від імені Відповідача 1 угоду, діяв з перевищенням повноважень, наданих йому статутом і законодавством.

Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що в силу дії статті 15 ЦК України: право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд констатує, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Разом з тим, правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу дії частини 1 статті 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Приписами частини 2 статті 4 ГПК України визначено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні орган, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, Позивач окрім факту порушення оспорюваним договором норм чинного законодавства України, має також довести суду наявність його порушеного права внаслідок укладання оспорюваного договору (в даному випадку його корпоративного права).

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.

Згідно статті 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Таким чином, корпоративні права - це сукупність прав учасника юридичної особи, зміст яких визначається її організаційно-правовою формою та установчими документами, корпоративні права (в тому числі майнові права та обов'язки учасника товариства) є об'єктами цивільних прав (майном), а тому підлягають захисту у встановленому чинним законодавством порядку.

За приписами статей 1 та 24 Закону України "Про господарські товариства" , акціонерним визнається товариство, яке має статутний (складений) капітал, поділений на визначену кількість акцій рівної номінальної вартості, і несе відповідальність за зобов'язаннями тільки майном товариства.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про господарські товариства" товариство з обмеженою відповідальністю створюється і діє на підставі статуту.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про господарські товариства" учасники товариства мають право: Учасники товариства мають право: а) брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом; б) брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів; в) вийти в установленому порядку з товариства; г) одержувати інформацію про діяльність товариства. На вимогу учасника товариство зобов'язане надавати йому для ознайомлення річні баланси, звіти товариства про його діяльність, протоколи зборів; д) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом. Учасники можуть мати також інші права, передбачені законодавством і установчими документами товариства.

Суд констатує, що Позивач, заявляючи вимогу про визнання недійсним Договору, посилається на порушення його корпоративних прав.

При цьому, слід зауважити, що самим Позивачем у позовній заяві вказано, що він був акціонером Відповідача 1 по 2014 рік. Тобто, станом на день звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсним спірного Договору Позивач не мав статусу акціонера Відповідача 1.

При цьому, сторони не заперечують як факт продажу частки Позивачем іншому акціонеру, так і факт отримання Позивачем обумовленої в правочині щодо відчуження частки суми коштів у повному обсязі.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Суд констатує, що за змістом положень пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України, статті 167 ГК України, сторонами у корпоративному спорі є: юридична особа та її учасник (засновник, акціонер, член), у тому числі учасник, який вибув; учасники (засновники, акціонери, члени) юридичної особи.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що учасник , який вибув зі складу юридичної особи, може бути стороною корпоративного спору щодо визначення та стягнення належної йому до сплати вартості частки майна юридичної особи, про визнання недійсними рішень про виключення його зі складу юридичної особи, а також про визнання недійсними інших рішень юридичної особи, якщо ці рішення прийняті в період до виходу (виключення) учасника, а відповідні вимоги обґрунтовуються порушенням його корпоративних прав на момент прийняття такого рішення.

Суд констатує, що Позивач вказував на продаж за спірним Договором майна Відповідача 1 за відсутності відповідного рішення уповноваженого органу Відповідача 1. Водночас, дослідження доказів у даній справі спростовують дане твердження, адже в справі наявне відповідне рішення Відповідача 1 від 12 січня 2002 року, оформлене протоколом №1 від 12 січня 2002 року, котре ніким не оскаржене та є чинним.

Крім того, слід зазначити, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом згідно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 225 Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року (чинного станом на день укладання Договору), передбачено, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Згідно свідоцтва про право власності від 11 лютого 2002 року, виданого виконавчим комітетом Миропільської селищної ради народних депутатів, будівля Миропільської гідроелектростанції належала Житомирському ЗАТ "Облагропроменерго" (правонаступником якого Відповідач 1) на праві власності (а.с. 49).

Згідно протоколу №1 засідання правління ЗАТ "Облагропроменерго" від 12 січня 2002 року, членами правління одноголосно прийнято рішення про продаж приміщення і обладнання Миропільської ГЕС, а також обладнання кабельного цеху фізичним особам ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у рівних долях по залишковій вартості (а.с. 57).

Як судом зазначалося вище, вказане рішення Відповідача 1 як станом на день винесення оспорюваного рішення, так і на час розгляду апеляційної скарги, не скасоване (не визнано недійсним).

На виконання зазначеного рішення від 12 січня 2002 року укладено оспорюваний Договір, який підписано від імені Відповідача 1 головою правління товариства (а.с. 121).

При цьому, як вбачається зі змін та доповнень до Статуту Житомирського ЗАТ "Облагропроменерго" (правонаступником якого є Відповідач 1), зокрема в пункті 7.12 Статуту, голова правління товариства вправі без доручення здійснювати дії від імені товариства; він уповноважений керувати справами товариства і виконувати рішення правління та вищого органу товариства, представляти товариство в його відносинах з іншими юридичними особами, вести переговори та укладати угоди від імені товариства, організовувати ведення протоколів засідань правління (а.с. 45-47).

Також, варто зазначити, що оспорюваний Договір посвідчено державним нотаріусом Любарської державної нотаріальної контори Соляром В.М. відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року за №18/5 (чинної на момент вчинення спірного правочину; а.с.121, на звороті).

Отже, під час укладання оспорюваного договору та нотаріального посвідчення даної угоди голова правління ЗАТ "Облагропроменерго" діяв у межах своєї правоздатності та повноважень, наданих йому законом і статутом.

Твердження Позивача про належність питання щодо затвердження оспорюваного Договору до компетенції вищого органу ЗАТ "Облагропроменерго", апеляційним господарським судом не приймаються до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 7.3 Статуту ЗАТ "Облагропроменерго" (у редакції, чинній станом на час укладення спірного Договору, з врахуванням змін та доповнень до Статуту товариства; а.с. 22-34) до компетенції вищого органу товариства належить, зокрема затвердження угод, укладених на суму, що перевищує 10% статутного фонду товариства.

Водночас, згідно пункту 5.1 Статуту Відповідача 1 (у редакції, чинній станом на час укладання спірного Договору, з врахуванням змін та доповнень до Статуту товариства) статутний фонд товариства становив 251 550 грн, 10% від якого складає 25 155 грн.

Таким чином, для укладення оспорюваного договору, ціна якого становить 16 619 грн 16 коп., затвердження вищого органу Відповідача 1 не є обов'язковим.

Будь-яких доказів незаконності проведення цієї оцінки (притягнення оцінювачів до кримінальної відповідальності чи інше встановлення вини посадових осіб оцінювача при вчинення цієї оцінки) а ні місцевому господарському суду, а ні апеляційному господарському суду належними та допустимими доказами не доведено. Відтак, Рівненський апеляційний господарський суд критично оцінює доводи апелянта щодо незаконності проведення даної оцінки.

З огляду на усе вищевикладене у даній судовій постанові, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що Позивачем належними та допустимими доказами не доведено порушення Відповідачами 1,2,3 та 4 вимог чинного законодавства при укладенні Договору та факту порушення корпоративних прав безпосередньо самого Позивача на момент його укладення.

Дане вчинено і місцевим господарським судом. а відтак суд залишає без змін оспорюване рішення.

Що ж до встановлених в рішенні господарського суду Житомирської області від 07 квітня 2017 року в справі №906/101/17 обставин (залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 19 липня 2017 року та постановою ВГСУ від 13 грудня 2017 року) за позовом ОСОБА_6 до Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3, Відповідача 4 та до ТЗОВ "Агропромнерго" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13 лютого 2002 року, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Переглядаючи дане судове рішення, апеляційний господарський суд не може взяти його до уваги, як встановлені обставини по відношенню до Позивача, адже останній не браву участь в даній справі, а тому за приписами частини 5 статті 75 ГПК України (що діє з 15 грудня 2017 року) Позивач вправі був спростувати їх в загальному порядку.

Водночас, суд критично оцінює доводи Відповідача 1 щодо підтримання ним доводів апеляційної скарги, адже по відношенню до нього, як особи, що брала участь в справі №906/101/17, оскільки по відношенню до Відповідача 1 застосовується частина 4 статті 75 ГПК України (що діє з 15 грудня 2017 року).

Разом з тим, з огляду на усе вищезазначене в даній судовій постанові, апеляційний господарський суд констатує, що доводи, наведені Позивачем, не спростовують обставини законності Договору.

Крім того, суд наголошує на тому, що Позивач при проведенні зборів (щорічних, за наслідками діяльності Відповідача 1) мав, як тодішній акціонер, знати про те, що активи, продані за Договором, вибули з володіння Відповідача 1 (не міг не знати про зменшення активів Відповідача 1 за наслідками щорічних підсумків діяльності товариства), а відтак, мав знати про ці обставини не в 2017 році (як він вказує), а ще в 2003 році.

В той же час, суд констатує і те, що не зважаючи на те, що оспорюваний Договір номінально (у разі дійсного доведення незаконності рішення, за яким було продано майно по Договору та за наслідком визначення такого рішення недійсним, визнання Договору недійсним - що в сукупності не є предметом спору в даній справі) впливав на корпоративні права Позивача на момент його укладення, проте з огляду на продаж останнім своєї частки іншому учаснику Відповідача 1 (що не оспорюється усіма учасниками справи) та отримання ним же суми коштів за цим правочином - поданий ним позов (навіть у разі задоволення такого позову) не може вплинути на його корпоративні права, адже навіть номінальна зміна активів Відповідача 1 внаслідок визнання Договору недійним і повернення майна Відповідачем 1, не змінить ціни правочину, за котрим Позивач продав іншому учаснику свою частку.

Враховуючи усе вищевказане (з огляду на повне відчуження Позивачем свого корпоративного права) суд констатує, що обраний ним спосіб захисту жодним чином не змінить його прав (корпоративних) і не призведе до збільшення чи зменшення суми, отриманої ним при продажу корпоративного права.

В свою чергу, усе вищевказане спростовує доводи апелянта, висвітлені в апеляційній скарзі.

З урахуванням вищевказаного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог Позивача у повному обсязі.

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а відтак апеляційний господарський суд залишає оспорюване рішення без змін (з огляду на його законність і обгрунтованість, в тому числі за чинним на момент прийняття рішення ГПК України), та те, що при прийнятті даної постанови, Рівненським апеляційним господарським судом не встановлено обставин, що б вказували на необхідність скасування даного рішення.

Щодо ж до клопотання про застосування строків позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

З аналізу частини 1 статті 261 ЦК України вбачається, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на те, що вище в даній судовій постанові суд відмовив в задоволенні позову, апеляційний господарський суд не застосовує строк позовної давності до даного спору.

Судові витрати за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги, в силу дії статті 129 ГПК України, суд залишає за Позивачем (з огляду на відмову в задоволенні позову).

Керуючись статтями 129, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду Житомирської області від 07 листопада 2017 року в справі №906/724/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 07 листопада 2017 року в справі №906/724/17 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу №906/724/17 повернути до господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2018 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.