ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2018 р. Справа № 917/1839/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу вх. №3819 П/1-7 відповідача на рішення господарського суду Полтавської області, ухвалене 23.11.2017 року у приміщенні вказаного суду суддею Киричук О.А., повний текст якого складено 24.11.2017 року у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Друк", м. Львів,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техмолпром", м. Гадяч,

про стягнення 81 503,83 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до місцевого господарського суду з позовом до відповідача, в якому просив, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, стягнути з останнього на свою користь 74 220,86 грн основного боргу та 5 188,95 грн пені за договором поставки № СЖ16/6 від 01.07.2016.

Позивач в обґрунтування позову вказує, що відповідач не виконав у встановлені договором строки свої договірні зобов'язання, внаслідок чого виникла заборгованість, яка до цього часу не погашена.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 23.11.2017 року позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техмолпром" (вул. Будька, 47, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область, 37300, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Друк", просп. Чорновола, 67-Г, м. Львів, 79020, ) 74 220,86 грн основного боргу, 5 188,95 грн пені, 1 600,00 грн судового збору.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення місцевого господарського суду скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Вивченням матеріалів справи встановлено, що 01.07.2016 року між ТОВ "Ніка Друк" (далі за текстом - позивач, постачальник) та ТОВ "Техмолпром" (далі за текстом - відповідач, покупець) укладено договір поставки № СЖ16/6 (далі за текстом - Договір).

Відповідно до умов пунктів 1.1 та 1.2 Договору, позивач зобов'язався передати у власність відповідача Товар, а останній - прийняти та оплатити його вартість. Конкретне найменування, одиниці виміру загальна кількість, ціна та загальна сума продукції, яка підлягає поставці за цим договором, визначаються у видаткових накладних на виконання договору.

У пункті 2.3 Договору сторони обумовили обов'язок відповідача оплатити товар протягом 14 днів з дати його отримання на підставі видаткової накладної.

На виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу Товар (стрічка клейка пакувальна) на загальну суму 88 320,10 грн, що підтверджується видатковими накладними №122213 від 22.12.2016 (сума 72 407,52 грн), №51729 від 17.05.2017 (сума 15 912,58 грн).

За твердженням позивача відповідач розрахувався за поставлений на підставі Договору товар частково, сплативши сумі 14 099,24 грн, а тому - заборгованість відповідача складає 74 220,86 грн.

Позивач направив відповідачеві вимогу щодо сплати вартості Товару вих. № 27/17 від 27.09.2017 року, проте відповіді не отримав.

Як зазначає позивач, відповідач вимоги претензії не виконав.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 74 220,86 грн боргу, 5 188,95 грн пені.

В обґрунтування свого рішення місцевий господарський суд вказав на те, що під час розгляду справи встановлені обставини виконання позивачем умов договору поставки, в той же час - докази повної оплати відповідачем поставленого товару в матеріалах справи відсутні. Оскільки розрахунки заявлених до стягнення сум основного боргу та пені визнані місцевим господарським судом вірними, останній дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

В якості доводів апеляційної скарги відповідачем зазначено про те, що господарським судом першої інстанції було неправомірно залишено без задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, чим відповідача позбавлено можливості надати суду заперечення по суті позовних вимог. Також, на думку відповідача, судом не було перевірено розрахунок ціни позову, а надані позивачем копії видаткових накладних викликають сумніви, оскільки виготовлені неякісно.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного Кодексу України).

За приписами ст. 692, ст. 693 Цивільного Кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з статтями 525, 530, 610, 629 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено місцевим господарським судом, підписаними сторонами видатковими накладними № 122213 від 22.12.2016, № 51729 від 17.05.2017 підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару, а саме: клейкої стрічки на суму 88 320,10 грн. Відповідачем сплачено частину основного боргу в розмірі 14 099,24 грн. Доказів оплати відповідачем Товару в повному обсязі матеріали справи не містять.

Аналогічних висновків дійшла і колегія суддів за результатами вивчення матеріалів справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 74 220,86 грн є правомірними, обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що подані позивачем докази - копії вищезазначених видаткових накладних викликають сумніви, оскільки виготовлені неякісно, а також про те, що судом не було перевірено розрахунок ціни позову, колегія суддів зазначає наступне.

Так, ухвалою господарського суду Полтавської області від 09.11.2017 року про порушення провадження у справі, серед іншого, зобов'язано позивача надати суду оригінали документів, які додані до позовної заяви, які відповідно до протоколу судового засідання господарського суду Полтавської області від 23.11.2017 року були досліджені судом. Про надання в судове засідання для огляду судом оригіналів відповідних документів, зокрема видаткових накладних на товар, також зазначає також і позивач у відзиві на апеляційну скаргу.

За викладеного колегія не вбачає підстав для сумнівів у достовірності даних, викладених у видаткових накладних на поставлений за договором товар, оригінали яких були досліджені місцевим господарським судом, а тому наведені вище доводи апеляційної скарги визнаються безпідставними.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача 5 188,95 грн пені, слід зазначити наступне.

Так, частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання впиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Відповідно до п. 2.3 договору у разі порушення строку оплати замовленої та погодженої партії Товару, Покупець зобов'язується сплатити Продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за поставлену партію Продукції за кожний розпочатий день (добу) прострочення.

Позивачем нараховано 4 428,42 грн. пені за видатковою накладною № 122213 від 22.12.2016 (період нарахування з 22.01.2017 на суму 72 407,52 грн. та з 12.05.2017 по 21.07.2017 на суму 58 308,22 грн) та 760,53 грн. пені за видатковою накладною №51729 від 17.05.2017 за період з 17.06.2017 по 02.11.2017 (нараховано на суму 5188,95 грн).

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що заявлені розміри нарахувань відповідають вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, не перевищують розрахункових, а тому вимоги про стягнення пені, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не перевірено розрахунок заявлених до стягнення сум, колегія суддів відхиляє, оскільки будь-яких конкретних доводів щодо неточностей розрахунку позивача та суду відповідачем в апеляційній скарзі не зазначено, як і не подано зустрічного розрахунку відповідних сум.

Що ж до доводів апеляційної скарги про неправомірність відхилення господарським судом першої інстанції клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та позбавлення останнього надати суду заперечення по суті позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, що діяла на момент винесення оскаржуваного рішення місцевого господарського суду), господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, доказів того, що позивачем не отримано ухвалу місцевого суду про призначення справи до розгляду, зокрема поштових повернень, матеріали справи не містять, отже не направлення відповідачем до суду уповноваженого представника мало виключно суб'єктивний характер.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважав, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, місцевий господарський суд мав право, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника сторони спору, а тому, колегія суддів відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження піч час розгляду апеляційної скарги, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 23.11.2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.