РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.01.2018Справа № 910/19682/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О. за участю секретаря судового засідання Зарудньої О.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Параллакс" (01015, м. Київ, вул. Івана Мазепи, 34-Б; ідентифікаційний код 14351051)

до Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" Державного зовнішньоторговельного та інвестиційного підприємства "Промоборонекспорт" (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 36; ідентифікаційний код 25662328)

про стягнення 37 869, 12 грн.

Представники сторін:

від позивача: Каменчук В.О. - представник

від відповідача: Цимбаленко Д.С. - представник, Халік М.О. - директор

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Параллакс" з позовом до Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" Державного зовнішньоторговельного та інвестиційного підприємства "Промоборонекспорт" про стягнення 37 869, 12 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що у порушення умов договору відповідач неналежним чином виконав свої зобов'язання передбачені договором № РОЕ-30,2-14-D-16 від 23.09.2016, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем, яка була погашена з простроченням під час судового розгляду справи, проте позивачем не було заявлено 3% річних та інфляційні витрати, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 порушено провадження у справі № 910/19682/17 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 17.11.2017 за участю представників сторін.

У судовому засіданні 17.11.2017 судом була оголошена перерва до 13.12.2017 р. в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2017 розгляд справи було відкладено на 22.12.2017 в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

15.12.2017 набрав чинності Закон України від 03.10.2017 за № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 за № 2147VІІІ, чинної з 15.12.2017, передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ГПК України, в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147VІІІ, чинної з 15.12.2017, загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 суд ухвалив розглядати справу № 910/19682/17 за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі, підготовче засідання у даній справі призначено на 17.01.2018.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 17.01.2018 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі та закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 31.01.2018.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечив щодо задоволенних позовних вимог.

У судовому засіданні 31.01.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

23.09.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Параллакс" (далі - комітент) та Дочірнім підприємством Державної компанії "Укрспецекспорт" Державного зовнішньоторговельного та інвестиційного підприємства "Промоборонекспорт" (далі - комісіонер) був укладений договір комісії № РОЕ-30.2-14-D-16, за умовами якого комісіонер зобов'язується за дорученням комітента за плату вчинити правочин з надання послуг з регулювання параметрів та налаштування апаратури мобільних перевірочних станцій від свого імені та за рахунок комітента.

Кількість та номенклатура виробів зазначених у специфікації виробів, що надаються для надання послуг (додаток № 1 до даного договору).

З огляду на те, що відповідач не виконав своєчасно свій обов'язок по оплаті послуг позивача, останній був вимушений звернутись до суду із позовом про стягнення суми основного боргу та пені.

На момент звернення до суду із позовом у червні 2017, сума основного боргу відповідача перед позивачем складала 1 135 296, 00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2017 у справі № 910/10207/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Параллакс" до Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" Державного зовнішньоторговельного та інвестиційного підприємства "Промоборонекспорт", було встановлено факт порушення відповідачем умов договору № РОЕ-30.2-14-D-16 від 23.09.2016 в частині оплати послуг. А заявлена до стягнення сума боргу в розмірі 1 135 296, 00 грн. відповідачем була сплачена лише після звернення позивача із відповідним позовом до суду.

Вказаним рішенням суду провадження в частині вимог про стягнення 1135296 грн. боргу припинено, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Параллакс" м. Києва задоволено частково. Стягнуто з Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" Державного зовнішньоторговельного та інвестиційного підприємства "Промоборонекспорт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Параллакс" 26000 грн. пені, 17880,91 грн. витрат по оплаті судового збору. У позові в іншій частині відмовлено.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов'язковість судового рішення.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що під час розгляду даної справи, обставини щодо наявності у Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" Державного зовнішньоторговельного та інвестиційного підприємства "Промоборонекспорт" заборгованості за надані послуги у період з 14.05.2017 по 06.07.2017 не потребують доказування, адже, були встановлені рішенням суду від 19.09.2017 у справі № 910/10207/17.

За таких обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Параллакс" й звернулось до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача 32 923, 58 грн. - інфляційних втрат та 4 945, 54 грн. - 3% річних на суму основного боргу в розмірі 1 135 296, 00 грн. за надані послуги у період з 14.05.2017 по 06.07.2017.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України вказано, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за надані послуги не провів, а отже, є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

З огляду на вищенаведене, позивачем було правомірно нараховано за весь час прострочення інфляційні втрати та 3 % річних.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, суд зазначає, що у постанові Верховного Суду України від 15.11.10 № 4/720 викладено наступну правову позицію: "Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника."

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Отже, зобов'язання припиняється не будь-яким виконанням, а лише виконанням, проведеним належним чином. Основні критерії належності виконання містяться у ст.ст. 526 - 530 ЦК України, відповідно до якої належно виконаним буде вважатися зобов'язання, яке виконано відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, здійснено сторонами, відповідно до предмета виконання, у передбачений строк (термін), у визначеному місці та у належний спосіб.

Відтак, судом перевірено правильність наданих позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат та встановлено, що останні відповідають вимогам чинного законодавства у зв'язку з чим, вимога позивача про стягнення з відповідача 32 923, 58 грн. - інфляційних втрат та 4 945, 54 грн. - 3% річних підлягають задоволенню у повному обсязі.

Разом з тим, із поданого відповідачем відзиву вбачається, що останній щодо позову заперечує, посилаючись на те, що для економії коштів на відрядження і перебування представників відповідача в країні проведення робіт, сторони дійшли домовленості, що відповідач надасть довіреність представнику робочої групи, яка проводила роботи в країні замовника, чим скористались представники позивача, а саме підписали від імені відповідача акти без надання необхідних документів. Дізнавшись про те, що акти виконаних робіт підписані без надання необхідних документів і без отримання від кінцевого споживача сертифікату підтвердження доставки, відповідач скористався правом наданим ч. 1 ст. 1019 ЦК України, яка дає право комісіонеру, для забезпечення своїх вимог за договором комісії, притримати річ, яка має бути передана комітентові.

Також, відповідач зазначає, що п. 5 акту про виконані роботи від 10.07.2017 за договором комісії від 23.09.2017 за № РОЕ-30.2-14-D-16 позивачем зазначено, що розрахунки за надані послуги здійснено в повному обсязі, сторони відносно наданих послуг претензій одна до одної не мають, у звіті комісіонера від 10.07.2017 про виконання доручення комітента за даним договором, позивач також зазначив, що всі розрахунки здійснено в повному обсязі, сторони претензій одна до одної не мають.

Однак, вказані твердження відповідача не беруться судом до уваги, адже, господарським судом у справі №910/10207/17 було встановлено факт порушення відповідачем умов договору № РОЕ-30.2-14-D-16 від 23.09.2016 в частині оплати послуг, що зумовило настання прострочення перерахування коштів, а у свою чергу, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Параллакс" задовольнити.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" Державного зовнішньоторговельного та інвестиційного підприємства "Промоборонекспорт" (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 36; ідентифікаційний код 25662328) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Параллакс" (01015, м. Київ, вул. Івана Мазепи, 34-Б; ідентифікаційний код 14351051) інфляційних втрат в розмірі 32 923 (тридцять дві тисячі дев'ятсот двадцять три) грн. 58 коп., 3% річних в розмірі 4 945 (чотири тисячі дев'ятсот сорок п'ять) грн. 54 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600 (одні тисяча шістсот) грн. 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 12.02.2018

Суддя Д.О. Баранов