КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2018 р. Справа№ 911/1437/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

Секретар судового засідання: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: ОСОБА_2;

відповідача-1: не з'явився;

відповідача-2: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Господарського суду Київської області

від 13.11.2017

у справі №911/1437/17 (головуючий суддя Чонгова С.І.

судді Рябцева О.О., Конюх О.В.)

за позовом ОСОБА_3

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Управлінська

компанія "Піонер Сервіс"

2) ОСОБА_4

про визнання недійсним рішення загальних зборів, визнання

недійсним змін до статуту та визнання недійсним договору

купівлі-продажу частки у статутному капіталі

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Управлінська компанія "Піонер Сервіс" (далі - відповідач-1) та ОСОБА_4 (далі - відповідач-2), в якому просив суд:

- визнати недійсним рішення загальних зборів учасників відповідача-1, які оформлені протоколом №2 від 21.12.2013 в частині: збільшення статутного капіталу на 200 000,00 грн. за рахунок внеску трансформаторної підстанції ОСОБА_4; встановлення частки у статутному капіталі відповідача-1 ОСОБА_4 - 200 000,00 грн., що становить 14,0% статутного капіталу товариства;

- визнати недійсними зміни до статуту відповідача-1, затверджені протоколом №2 загальних зборів товариства відповідача-1 від 21.12.2013, в тому числі: прийняття до складу учасників товариства відповідача-1 ОСОБА_4; збільшення статутного капіталу за рахунок внеску трансформаторної підстанції ОСОБА_4 на суму 202 000,00 грн.; встановлення частки у статутному капіталі відповідача-1 ОСОБА_4 - 202 000,00 грн., що становить 14,2% статутного капіталу товариства;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства від 28.02.2014, укладений між відповідачем-2 та позивачем.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав про те, що оскаржувані ним рішення та договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства від 28.02.2014, суперечать діючому законодавству України, є незаконними та порушують права позивача, оскільки внаслідок незаконного включення відповідача-2 до складу товариства відповідача-1 було неправомірно збільшено статутний капітал.

Відповідач-1 позов визнав повністю, зазначивши про обґрунтованість та законність позовних вимог.

Відповідач-2 проти позову заперечував, наголошуючи на безпідставності та непідтвердженості вимог позивача належними доказами, просив суд залишити позов без задоволення. Зокрема, відповідач-2 зазначав наступне:

- в даному випадку відсутнє порушене право позивача та (або) "корпоративний спір";

- позивачем не надано доказів невідповідності оспорюваних ним рішень вимогам законодавства та (або) статуту товариства відповідача-1;

- оскаржувані позивачем рішення не знаходяться у взаємозв'язку з тим, яким чином відповідач-2 сформував свою частку в статутному капіталі товариства відповідача-1;

- просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.11.2017 у справі №911/1437/17 у задоволенні позову було відмовлено. При цьому суд зазначив наступне:

- загальні збори, на яких прийняте спірне рішення, проведені без порушень щодо їх скликання та щодо наявності кворуму;

- посилання позивача на те, що ним не було перевірено наявність права власності щодо майна, яке передавалося у статутний фонд відповідачем-2, а отже не могло бути внесене у статутний фонд, не є підставою для визнання судом рішення зборів недійсними, адже позивач сам відносно себе діяв на власний ризик, що є господарською діяльністю позивача;

- позивачем не доведено відсутності товариством в його особі перевірки приналежності майна на день прийняття рішення, а також не надано доказів щодо витребування або добровільної передачі вказаного майна належному власнику, тобто зазначене майно перебуває у складі майна товариства;

- не може бути підставою визнання судом рішення загальних зборів недійсними у разі невнесення учасником вкладу у визначеному розмірі, оскільки у таких випадках саме загальними зборами приймаються рішення щодо подальшого перебування учасника у складі товариства;

- позивачем не доведено відсутність права відповідача-2 на відчуження своєї частки у статутному капіталі, а також не наведено інших підстав, за якими вказаний правочин може бути визнаний недійсним на підставах, зазначених у позові, у зв'язку з чим вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства відповідача-1 від 28.02.2014, укладеного між позивачем та відповідачем-2 задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись з ухваленим судовим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2017 у справі №911/1437/17 повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, внаслідок чого невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- рішенням Апеляційного суду Київської області від 12.04.2017 у справі №369/5240/16-ц встановлено обставини, які підтверджують те, що відповідач-2 (ОСОБА_5.) не мав права власності на трансформаторну станцію, незаконно став учасником товариства відповідача-1 з внеском трансформаторної підстанції до статутного капіталу вказаного товариства;

- приховування відповідачем-2 відсутності у нього права власності на трансформаторну підстанцію та інше майно для внеску до статутного фонду товариства відповідача-1 призвело до порушення прав позивача, а саме: незаконного зменшення частки корпоративних прав позивача на 14% статутного капіталу товариства відповідача-1;

- представник відповідача-2 у судових засіданнях місцевого господарського суду підтвердив факт відсутності у відповідача-2 документів на право власності внеску до статутного капіталу відповідача-1;

- за укладеним між позивачем та відповідачем-2 договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства від 28.02.2014, відповідач-2 продав позивачу частку у статутному капіталі відповідача-1 у розмірі 14,2% за ціною 202 000,00 грн., тобто фактично відповідач-2 продав частку, яка не забезпечена внеском до статутного капіталу товариства відповідача-1;

- в подальшому позивач продав частинами свою 100% частку у статутному капіталі товариства відповідача-1 ОСОБА_6 та Товариству з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп» і за вказаними договорами купівлі-продажу позивач отримав від покупців претензії щодо повернення коштів, які складали внесок відповідача-2 до статутного капіталу товариства відповідача-1;

- позивач дізнався про порушення своїх прав лише у квітні 2017 після отримання рішення Апеляційного суду Київської області від 12.04.2017 у справі №369/5240/16-ц, а відтак строк позовної давності ним не пропущено.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2017 апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 08.02.2018.

25.01.2018 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшла заява, в якій зазначено про те, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, а її вимоги не підлягають задоволенню. Окрім того, в резолютивній (прохальній частині) вказаної заяви було викладено клопотання про розгляд справи без участі відповідача-2.

Вказане клопотання було задоволено судом.

В судове засідання 08.02.2018 з'явився лише представник позивача. Представники відповідачів не з'явилися. Відповідач-1 про причини нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2017 у справі №911/1437/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні 08.02.2018 було оголошено перерву до 15.02.2018.

В судовому засіданні 15.02.2018 представник позивача підтримав раніше надані пояснення по суті спору, просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

Представники відповідачів в судове засідання 15.02.2018 не з'явилися. Як уже зазначалося вище, відповідач-2 просив суд розглядати справу без участі його представника і клопотання відповідача-2 з цього приводу було задоволено судом. Натомість відповідач-1 про причини нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представників відповідачів за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 15.02.2018 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

21.12.2013 відбулися загальні збори учасників товариства відповідача-1, де до порядку денного були включені питання про: збільшення розміру статутного капіталу товариства; зміну розподілу часток у статутному капіталі; затвердження статуту товариства у новій редакції у зв'язку зі збільшенням розміру статутного капіталу; надання доручення директору товариства провести реєстраційні дії. За результатами проведення вказаних загальних зборів було прийнято рішення, оформлене протоколом №2 від 21.12.2013 (том справи - 1, аркуш справи - 38), згідно з яким вирішено:

- збільшити розмір статутного капіталу товариства на 1 424 945,00 грн.;

- змінити розподіл часток у статутному капіталі товариства наступним чином: ОСОБА_3 (позивач) - володіє часткою 1 062 924,00 грн., що становить 74,6% статутного капіталу товариства, ОСОБА_8 - володіє часткою 162 021,00 грн., що становить 11,4% статутного капіталу Товариства, ОСОБА_5 (відповідач-2) - володіє часткою 200 00,00 грн., що становить 14,0% статутного капіталу товариства;

- затвердити статут товариства у новій редакції;

- уповноважити директора товариства ОСОБА_9 на проведення державної реєстрації нової редакції статуту.

Згідно з Актом приймання-передачі №4 від 23.12.2013 (том справи - 1, аркуш справи - 39) відповідач-2 передав відповідачу-1 як внесок до статутного капіталу товариства відповідача-1 трансформаторну підстанцію КТП-160/10/0,4-У-1 зав. №1799, №2487, з наступними матеріалами та обладнанням: кабель ААБл-3Ч50 загальною довжиною 510 м; маршрутизатор зав. №922009-1шт.; лічильник зав. №00915415-1шт; роз'єднувач ВНа-10/630-20s - 1шт., вартістю 200 000,00 грн., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

28.02.2014 між позивачем, як покупцем, та відповідачем-2, як продавцем, було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства (том справи - 1, аркуш справи - 40) (далі - Договір купівлі-продажу).

За умовами Договору купівлі-продажу (п.1.1) продавець передає у власність покупцю частку розміром 14,2% від загального розміру статутного капіталу товариства відповідача-1 (далі - товариство), а покупець приймає частку і зобов'язується оплатити її в порядку і на умовах, визначених даним договором.

Відомості про частку у статутному капіталі товариства, що належить продавцеві: розмір частки - 202 000,00 грн., що становить 14,2% статутного капіталу товариства (п.1.3.1 Договору купівлі-продажу).

Ціна Договору становить 202 000,00 грн. (п.4.1 Договору купівлі-продажу).

28.02.2014 відбулися загальні збори учасників товариства відповідача-1, до порядку денного якого були включені питання про: виключення зі складу учасників товариства; зміну розподілу часток у статутному капіталі; затвердження статуту товариства у новій редакції у зв'язку зі збільшенням розміру статутного капіталу; надання доручення директору товариства провести реєстраційні дії.

За результатами проведення вказаних загальних зборів було прийнято рішення, оформлене протоколом №3 від 28.02.2014 (том справи - 1, аркуш справи - 141), згідно з яким вирішено:

- на підставі договорів купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, укладених учасниками товариства ОСОБА_8 та ОСОБА_4 з учасником ОСОБА_3 (позивачем), виключити зі складу учасників товариства ОСОБА_8 та ОСОБА_5 (відповідача-2);

- у зв'язку з продажем часток учасників товариства розподілити частки у статутному капіталі наступним чином: ОСОБА_3 (позивач) - володіє часткою 1 424 945,00 грн., яка становить 100% статутного капіталу товариства;

- затвердити статут товариства відповідача-1 у новій редакції;

- уповноважити директора товариства ОСОБА_9 на проведення державної реєстрації нової редакції статуту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що постановою Апеляційного суду Київської області у справі №369/5240/16-ц від 12.04.2017 встановлено, що трансформаторна підстанція, яка була внесена відповідачем-2 у статутний капітал товариства відповідача-1 є приналежністю головної речі, а саме: житлового багатоквартирного будинку, тоді як законом не передбачено самостійне відчуження інженерних споруд, які складають одне ціле з будинком.

Позивач вважає, що наявності права власності відповідача-2 на вищевказану трансформаторну підстанцію не перевірялося, внаслідок чого відповідачем-2 незаконно було включено до складу товариства відповідача-1 та незаконно було збільшений статутний капітал.

За наведених підстав, позивач просив суд:

- визнати недійсним рішення загальних зборів учасників відповідача-1, які оформлені протоколом №2 від 21.12.2013 в частині: збільшення статутного капіталу на 200 000,00 грн. за рахунок внеску трансформаторної підстанції ОСОБА_4; встановлення частки у статутному капіталі відповідача-1 ОСОБА_4 - 200 000,00 грн., що становить 14,0% статутного капіталу товариства;

- визнати недійсними зміни до статуту відповідача-1, затверджені протоколом №2 загальних зборів товариства відповідача-1 від 21.12.2013, в тому числі: прийняття до складу учасників товариства відповідача-1 ОСОБА_4; збільшення статутного капіталу за рахунок внеску трансформаторної підстанції ОСОБА_4 на суму 202 000,00 грн.; встановлення частки у статутному капіталі відповідача-1 ОСОБА_4 - 202 000,00 грн., що становить 14,2% статутного капіталу товариства;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства від 28.02.2014, укладений між відповідачем-2 та позивачем.

Місцевий господарський суд відмовив у позові повністю, визнавши вимоги позивача нормативно необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх передчасними та такими, що не відповідають ані вимогам чинного законодавства, ані фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Порядок створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов'язки акціонерів визначає Закон України „Про господарські товариства".

Згідно зі ст. ст. 1, 4 названого Закону господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку. До господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства. Акціонерне товариство, товариство з обмеженою і товариство з додатковою відповідальністю створюються і діють на підставі статуту.

Товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами (ст. 50 Закону України „Про господарські товариства").

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.

В ч.1 ст. 190 Цивільного кодексу України передбачено, що майном, як особливим об'єктом, вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Як зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі, серед іншого, є вимога позивача про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників відповідача-1, оформлених протоколом №2 від 21.12.2013, в частині збільшення статутного капіталу на 200 000,00 грн. за рахунок внеску трансформаторної підстанції ОСОБА_4, а також встановлення частки у статутному капіталі відповідача-1 ОСОБА_4 у розмірі 200 000,00 грн., що становить 14,0% статутного капіталу товариства.

В ст. ст. 58, 59 Закону України "Про господарські товариства" визначено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників. Учасники мають кількість голосів, пропорційну розміру їх часток у статутному капіталі. До компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю крім питань, зазначених у пунктах "а", "б", "г - ж", "и - й" статті 41 цього Закону, належить: встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів; вирішення питання про придбання товариством частки учасника; виключення учасника з товариства; визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів. З питань, зазначених у пунктах "а", "б" статті 41 цього Закону, а також при вирішенні питання про виключення учасника з товариства рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосують учасники, що володіють у сукупності більш як 50 відсотками загальної кількості голосів учасників товариства. З решти питань рішення приймається простою більшістю голосів.

В процесі судового розгляду було встановлено, що загальними зборами товариства відповідача-1, які відбулися 21.12.2013, серед іншого, вирішено: збільшити розмір статутного капіталу товариства на 1 424 945,00 грн.; змінити розподіл часток у статутному капіталі, зазначивши про те, що позивач володіє часткою 1 062 924,00 грн. (74,6% статутного капіталу товариства), ОСОБА_8 володіє часткою 162 021,00 грн. (11,4% статутного капіталу товариства), відповідач-2 володіє часткою 200 000,00 грн. (14,0% статутного капіталу товариства); затвердити статут товариства у новій редакції.

За висновком місцевого господарського суду, спірне рішення було прийнято зборами товариства відповідача-1, яке мало одного учасника, а саме позивача. Тобто позивач провів збори та одноособово прийняв рішення, що свідчить про проведення вказаних загальних зборів без порушень щодо їх скликання та щодо наявності кворуму. При цьому суд наголосив на тому, що позивач, як учасник товариства відповідача-1, не був позбавлений можливості на отримання інформації щодо питань порядку денного та будь-якої іншої інформації відносно внесків до статутного капіталу і розподілу часток.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 86 Господарського кодексу України вкладами учасників та засновників господарського товариства можуть бути будинки, споруди, обладнання та інші матеріальні цінності, цінні папери, права користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будинками, спорудами, а також інші майнові права (включаючи майнові права на об'єкти інтелектуальної власності), кошти, в тому числі в іноземній валюті.

В ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 186 Цивільного кодексу України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

В матеріалах справи наявна копія рішення Апеляційного суду Київської області від 12.04.2017 у справі №369/5240/16-ц (провадження №22-ц/780/1921/17) за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управлінська компанія «Піонер Сервіс», ОСОБА_4 про визнання права власності (том справи - 1, аркуші справи - 64-70), яким в позові було відмовлено.

Вказаним судовим рішенням було встановлено наступне:

- 04.12.2012 згідно Декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією ДАБК у Київській області, закінчено будівництво багатоквартирного житлового будинку в АДРЕСА_1. В будівництві вказаного житлового об'єкту приймали участь замовники будівництва ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які також являються власниками земельної ділянки за вказаною адресою;

- задля належного обслуговування житлового будинку, а саме постачання електроенергії, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 були отримані технічні умови 13.10.2011, видані ПАТ «АЕС «Киїобленерго» №К-00-11-1254, К-00-11-1253 на приєднання електроустановок, тобто дозволено приєднатися до основних електромереж. Пунктом 6.1 Технічних умов для одержання потужності замовників зобов'язано запроектувати та установити трансформаторну підстанцію (ТП) 10/0,4 кВ з трансформатором необхідної потужності;

- наслідкам виконання технічних умов стало укладення 06.11.2012 між ОСОБА_6 та ПП «Система» договору №44/1 про виконання електромонтажних робіт з облаштування трансформаторної підстанції, а також укладення 25.11.2011 між ОСОБА_4 та ПП «Профенергобуд» договору №21/11-Е на проектно-вишукувальні та будівельно-монтажні роботи трансформаторної підстанції;

- згідно з Актом обстеження №152-О електроустановки після виконання будівельно-монтажних та налагоджувальних робіт від 14.05.2012, надано висновок про готовність електроустановки до подачі напруги;

- трансформаторна підстанція призначена для обслуговування багатоквартирного житлового будинку та становить одне ціле з ним, а тому згідно зі ст. 186 Цивільного кодексу України приналежність основної речі (будинку), має слідувати за нею, що виключає можливість розглядати її як окремий об'єкт права власності;

- законом не передбачено самостійне відчуження інженерних споруд, які складають єдине ціле з жилим багатоквартирним будинком та визнання права власності на такі споруди.

Обставини, встановлені вказаним вище судовим рішенням, носять преюдиційний характер та не підлягають повторному доведенню під час розгляду справи №911/1437/17.

Як уже зазначалося вище, відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. ст. 317, 319 названого Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При цьому під правомочністю володіння розуміється передбачена законом (тобто юридично забезпечена) можливість мати (утримувати) у себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс та ін.).

Правовомочності користування означають передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочності розпорядження означають юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують всі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або окремі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору і подібне. На відміну від прав власника правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а і, зазвичай, виникають з волі останнього і в передбачених ним межах, наприклад, договір найму, договір управління майном.

Згідно з вищевказаною нормою ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, котрі, однак, не повинні суперечити закону та не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як вірно зазначив позивач в позовній заяві та в апеляційній скарзі, рішенням Апеляційного суду Київської області від 12.04.2017 у справі №369/5240/16-ц (провадження №22-ц/780/1921/17) встановлено обставини, з яких слідує, що відповідач-2 не мав права власності на трансформаторну підстанцію, передану ним як внесок до статутного фонду товариства відповідача-1.

Тобто в даному випадку відповідач-2 не мав права володіння, користування чи розпорядження вказаним майном, а тому не мав права та фактичної можливості передання трансформаторної підстанції як внеску до статутного фонду товариства відповідача-1.

Такі неправомірні дії призвели до незаконного зменшення частки корпоративних прав позивача на 14% статутного капіталу товариства відповідача-1, що безумовно свідчить про порушення прав позивача.

Однак вказані обставини були залишені поза увагою місцевого господарського суду.

Згідно зі ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегією суддів враховано висновок місцевого господарського суду про те, що оскаржуване позивачем рішення загальних зборів відповідало всім вимогам діючого законодавства та не могло порушувати його прав, оскільки прийняте фактично самим позивачем в інтересах товариства в своїй особі, а також те, що не може бути підставою визнання судом рішення загальних зборів недійсними у разі невнесення учасником вкладу у визначеному розмірі.

Водночас, судом першої інстанції проігноровано відсутність у відповідача-2 як на дату проведення оспорюваних загальних зборів, так і на час розгляду справи Господарським судом Київської області документів, які б підтверджували право власності на майно, передане як внесок до статутного капіталу товариства відповідача-1. При цьому, місцевий господарський суд обмежився лише вказівкою на те, що позивачем не доведено відсутності товариством в його особі перевірки приналежності майна на день прийняття рішення, а також не надано доказів щодо витребування або добровільної передачі вказаного майна належному власнику, тобто зазначене майно перебуває у складі майна товариства. Натомість в матеріалах справи відсутні докази щодо права власності на спірну трансформаторну підстанцію жодного з відповідачів.

Окрім того, наявність у позивача можливості на час проведення загальних зборів перевірити відомості про власника вказаного майна не впливає та не спростовує того факту, що відповідач-2 розпорядився цим майном не маючи права володіння, користування чи розпорядження ним, що в подальшому призвело до незаконного зменшення частки корпоративних прав позивача.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про протилежне ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

З урахуванням наведених обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимоги позивача щодо визнання недійсним рішення загальних зборів учасників відповідача-1, оформлених протоколом №2 від 21.12.2013, в частині: збільшення статутного капіталу на 200 000,00 грн. за рахунок внеску трансформаторної підстанції ОСОБА_4; встановлення частки у статутному капіталі відповідача-1 ОСОБА_4 - 200 000,00 грн., що становить 14,0% статутного капіталу товариства.

Оскільки на підставі вказаного рішення загальних зборів учасників відповідача-1 було внесено зміни до Статуту товариства відповідача-1, в тому числі щодо: прийняття до складу учасників товариства відповідача-1 ОСОБА_4; збільшення статутного капіталу за рахунок внеску трансформаторної підстанції ОСОБА_4 на суму 202 000,00 грн.; встановлення частки у статутному капіталі відповідача-1 ОСОБА_4 у розмірі 202 000,00 грн., що становить 14,2% статутного капіталу товариства, названі зміни є незаконними та підлягають визнанню недійсними, а вимога позивача в цій частині підлягає задоволенню.

Відносно вимоги позивача про визнання недійсним Договору купівлі-продажу, судом було встановлено наступне.

В п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В ст. 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу, зазначаючи про те, що відповідач-2, як продавець, не мав права вносити у статутний фонд товариства відповідача-1 майно (трансформаторну підстанцію).

В ст. 53 Закону України "Про господарські товариства" визначено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства.

Натомість в процесі перегляду даної справи було встановлено, що відповідач-2 неправомірно набув статусу учасника товариства відповідача-1 з часткою у розмірі 14,2% статутного фонду, оскільки передав до статутного капіталу товариства як внесок майно, яке не належало йому на праві власності, користування чи розпорядження, а відтак у відповідача-2 не виникло право на відчуження вказаної частки статутного фонду, як незаконно набутої.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що в даному випадку наявні підстави, з якими законодавство пов'язує недійсність правочинів, у зв'язку з чим вимога позивача про визнання недійсним Договору купівлі-продажу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідач-2 подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача і з цього приводу судом було встановлено наступне.

Позовна давність, за визначенням ст. 256 Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Згідно зі ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як було з'ясовано судом, позивач дізнався про порушення своїх прав лише у квітні 2017 після отримання рішення Апеляційного суду Київської області від 12.04.2017 у справі №369/5240/16-ц. Тобто, в даному випадку строк позовної давності не пропущено.

Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Надані до матеріалів справи докази та пояснення учасників судового провадження свідчать про обґрунтованість та документальну підтвердженість доводів позивача, у зв'язку з чим позов є таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги позивача повністю підтвердилися під час розгляду даної справи, що в свою чергу свідчить про те, що місцевим господарським судом не було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, внаслідок чого невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2017 у справі №911/1437/17 - скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на задоволення як позову, так і апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за їх подання підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача-2.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що предметом розгляду у даній справі є три вимоги немайнового характеру спору, у зв'язку з чим за подання позову підлягав сплаті судовий збір у загальній сумі 4 800,00 грн. (по 1 600,00 грн. за кожну позовну вимогу), а за подання апеляційної скарги - 5 280,00 грн. (по 1 760,00 грн. за кожну позовну вимогу). Натомість з матеріалів справи вбачається, що при поданні позову позивачем було сплачено 6 230,00 грн., а при поданні апеляційної скарги - 6 853,00 грн. Тобто, в даному випадку позивачем було сплачено судовий збір у більшому розмірі, ніж встановлено діючим законодавством. Питання щодо повернення надмірно сплаченого судового збору може бути вирішено судом у порядку, встановленому ст. 7 Закону України «Про судовий збір», за наявності відповідного клопотання зі сторони позивача.

Керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 76, 129, 269, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2017 у справі №911/1437/17 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2017 у справі №911/1437/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

3. Визнати недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Управлінська компанія "Піонер Сервіс", оформлені протоколом №2 від 21.12.2013, в частині: збільшення статутного капіталу на 200 000,00 грн. за рахунок внеску трансформаторної підстанції ОСОБА_4; встановлення частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Управлінська компанія "Піонер Сервіс" ОСОБА_4 - 200 000,00 грн., що становить 14,0% статутного капіталу товариства.

4. Визнати недійсними зміни до статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Управлінська компанія "Піонер Сервіс", затверджені протоколом №2 загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Управлінська компанія "Піонер Сервіс" від 21.12.2013, в частині: прийняття до складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Управлінська компанія "Піонер Сервіс" ОСОБА_4; збільшення статутного капіталу за рахунок внеску трансформаторної підстанції ОСОБА_4 на суму 202 000,00 грн.; встановлення частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Управлінська компанія "Піонер Сервіс" ОСОБА_4 - 202 000,00 грн., що становить 14,2% статутного капіталу товариства.

5. Визнати недійсним договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства від 28.02.2014, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

6. Стягнути з ОСОБА_4 4 800,00 грн. (чотири тисячі вісімсот гривень 00 копійок) судового збору за подання позову та 5 280,00 грн. (п'ять тисяч двісті вісімдесят гривень 00 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

7. Доручити Господарському суду Київської області видати накази із зазначенням необхідних реквізитів сторін.

8. Матеріали справи №911/1437/17 повернути до Господарського суду Київської області.

9. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк

Повний текст постанови складено 16.02.2018