ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2018 р. Справа №917/1506/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Тихий П.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю №10-74/1941 від 15.02.2017 року;

відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «АвтоКраз», м.Кременчук, Полтавська область, (вх.№188П/1-40) на рішення господарського суду Полтавської області від 16.11.2017 року по справі №917/1506/17,

за позовом Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго», м.Кременчук, Полтавська область,

до Приватного акціонерного товариства «АвтоКраз», м.Кременчук, Полтавська область,

про стягнення 96984,19 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Полтаваобленерго» (позивач по справі) звернулось до господарського суду Полтавської області з позовною заявою, в якій просило стягнути з Приватного акціонерного товариства «АвтоКраз» (відповідач у справі) 485989,26 грн., з яких: вартість спожитої теплової енергії в сумі 389005,07 грн., 36042,69 грн. - пені, 53682,15 грн. інфляційних втрат, 7259,35 грн. 3% річних.

12.10.2017 року Публічне акціонерне товариство «Полтаваобленерго» звернулось до суду з клопотанням про зменшення позовних вимог в частині стягнення спожитої теплової енергії у розмірі 389005,07 грн. та просило стягнути з Приватного акціонерного товариства «АвтоКраз» на свою користь заборгованість у розмірі 96984,19 грн., яка складається з 36042,69 грн. пені, 53682,15 грн. інфляційних втрат, 7259,35 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 16.11.2017 року по справі №917/1506/17 (повне рішення складено 21.11.2017 року, суддя Паламарчук В.В.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «АвтоКраз» на користь Публічного акціонерного товариство «Полтаваобленерго» 25229,88 грн. пені, 52058,98 грн. інфляційних, 7256,12 грн. 3% річних, 1600,00 грн. витрат з оплати судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено..

Відповідач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 16.11.2017 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що станом на момент прийняття рішення у Приватного акціонерного товариства «АвтоКраз» відсутня заборгованість за постачання теплової енергії та гарячої води у розмірі 389005,07 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, що містяться в матеріалах справи.

Також апелянт зауважує, що ПАТ «Полтаваобленерго» підтвердило даний факт своїм клопотанням №2510 від 11.10.2017 року про зменшення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію.

Тобто ці факти свідчать про необґрунтованість позовних вимог, оскільки відсутні підстави для стягнення штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3% річних, оскільки відсутня заборгованість на яку повинні бути нараховані штрафні санкції.

Крім того, зазначає про невірність розрахунку суми пені заявленої до стягнення, оскільки він здійснений за більший період ніж це передбачено нормами Господарського кодексу України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду.

05.02.2018 року від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№1228), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при обєктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала суду про відкриття провадження та призначення справи до розгляду була направлена сторонам рекомендованим листом 19.01.2018 року за адресами, зазначеними в апеляційній скарзі і отримана ними 26.01.2018 року та 29.01.2018 року, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, які долучено до матеріалів справи. Проте, представник відповідача в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком учасника справи, а також положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

У судовому засіданні 13.02.2018 року представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 15.04.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Полтаваобленерго» в особі Кременчуцької філії (позивач у справі, теплопостачальна організація) та Публічним акціонерним товариством «АвтоКраз» (відповідач у справі, споживач) укладено договір №712 про постачання теплової енергії в гарячій воді.

Відповідно до п.1.1 договору теплопостачальна організація зобовязується надавати споживачеві вчасно та відповідної якості послуги з постачання теплової енергії в гарячій воді, а споживач своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами та здійснювати інші платежі у строки та на умовах, передбачених договором та додатками до нього.

Пунктом 1.2. договору визначено, що тарифи на послуги з теплопостачання затверджуються в установленому порядку відповідно до Закону України «Про теплопостачання» та діючого законодавства України.

Відповідно до п.2.2.2 договору та додатку №4 «Порядок розрахунків за спожиту теплову енергію» до договору споживач зобовязується оплачувати теплопостачальній організації вартість спожитої теплової енергії та додаткові рахунки, виписані на підставі даного договору.

Відповідно до п.3.1.2 договору теплопостачальна організація має право у разі виникнення у споживача заборгованості з оплати за спожиту теплову енергію, сторони за взаємною згодою та у порядку, передбаченому законодавством України, укладають договір про погашення заборгованості.

Розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються у відповідності до п.23 «Правил користування тепловою енергією» затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1198 від 03.10.2007 року, п.2.2.2 договору та додатку №4 «Порядок розрахунків за спожиту теплову енергію» до договору.

Згідно пункту 1 додатку №4 до договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Споживач за 3 дні початку розрахункового періоду сплачує теплопостачальній організації прогнозовану вартість теплової енергії за вказаним в додатку №2 Гкал, передбаченої на розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми «заборгованості» на початок місяця.

Відповідно до п.4.1.1 договору теплопостачальна організація несе відповідальність у разі неналежного надання або ненадання послуг, при умові виконання споживачем умов цього договору.

Згідно з п.4.2.2 договору та п.6 додатку до договору передбачено, що споживач несе відповідальність за несвоєчасну оплату за спожиту теплову енергію шляхом сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки, починаючи з дня, наступного за датою остаточного розрахунку, індексу інфляції та 3% річних.

Відповідно до п.5.1. договору теплова енергія в гарячій воді постачається споживачу в обсягах, згідно з додатком №2 до цього договору на такі потреби: - опалення та вентиляція в період опалювального сезону; гаряче водопостачання протягом року.

Згідно з п.7.10 цей договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2013 року. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буду письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду умов.

Вказаний договір складено в письмовій формі, підписано представниками сторін а також скріплено печатками підприємств. Відомості про те, що договір №712 від 15.04.2013 року припинив свою дію або розірваний відсутні.

Відповідно до статті 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару гарячу і перегріту воду (далі енергію) споживачеві (абоненту), який зобовязаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності зі ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, позивач свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, на підставі вищезазначеного договору надав відповідачу послуги з постачання енергії в гарячів воді. У підтвердження виконання позивачем договірних зобов'язань надано рахунки за період з жовтня 2014 року по квітень 2017 року, копії реєстрів про отримання рахунків, копії актів про обсяги спожитої (поставленої) споживачу теплової енергії за лютий 2017 року, березень 2017 року, квітень 2017 року, а також копії платіжних документів про сплату рахунків за спожиту теплову енергію.

Відповідач взяті на себе зобовязання виконав, а саме розрахувався за спожиту теплову енергію в повному обсязі, проте, розрахунок проведений відповідачем неналежним чином, а саме з порушенням строків розрахунків, встановлених договором.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Як вже зазначалося, згідно з п.4.2.2 договору та п.6 додатку до договору передбачено, що споживач несе відповідальність за несвоєчасну оплату за спожиту теплову енергію шляхом сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки, починаючи з дня, наступного за датою остаточного розрахунку, індексу інфляції та 3% річних.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми Закону за прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачеві нараховано 3% річних в загальній сумі 7259,35 грн., в тому числі: за грудень 2014р. 144,73 грн., січень 2015р. 113,61 грн., лютий 2015р. 421,31 грн., березень 2015р. 1230,27 грн., квітень 2015р. 43,29 грн., листопад 2015р. 42,64 грн., грудень 2015р. 162,47 грн., січень 2016р. 217,03 грн., лютий 2016р. 154,37 грн., березень 2016р. 552,31 грн., квітень 2016р. 74,38 грн., жовтень 2016р. 1,77 грн., листопад 2016р. 20,88 грн., грудень 2016р. 45,71 грн., січень 2017 р. 292,36 грн., лютий 2017р. 2262,48 грн., березень 2017р. 1398,44 грн., квітень 2017р. 111,30 грн., виходячи з суми боргу з урахуванням часткових проплат (т. 2, а.с. 46-52).

Згідно з поданим розрахунком, за несвоєчасну оплату постачання теплової енергії позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати в сумі 53682,15 грн., виходячи з суми боргу з урахуванням часткових проплат.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача згідно п. 1.9. та п. 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» №14 від 17.12.2013 року, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 7259,35 грн. 3% річних та 53682,15 грн. інфляційних втрат.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, щодо відсутності підстав для стягнення штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3% річних, оскільки відсутня заборгованість на яку повинні бути нараховані штрафні санкції, адже такі твердження вчинені при довільному тлумаченні норм права.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським Кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського Кодексу України).

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Частина 2 статті 343 Господарського кодексу України визначає, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У п. 4.2.2. договору сторони передбачили можливість нарахування та стягнення пені за неналежне виконання зобовязання, яке полягає у несвоєчасній оплаті за спожиту теплову енергію. При цьому розмір пені становить подвійну облікову ставку Національного банку України за кожний день прострочки починаючи з дня, наступного за датою остаточного розрахунку.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позивачем здійснено розрахунок заявленої до стягнення пені, в загальній сумі 36042,69 грн., в тому числі: за жовтень 2016 року 16,55 грн. (з 12.11.2016р. по 14.11.2016р.), листопад 2016 року 194,22 грн., грудень 2016 року 426,60 грн., січень 2017 року 2728,68 грн., лютий 2017 року 2262,48 грн., березень 2017 року 11677,35 грн., квітень 2017 року 938,20 грн., виходячи з суми боргу з урахуванням часткових оплат.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, дійшов правомірного висновку про обґрунтованість розрахунку позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача передбачених умовами угоди неустойки (пені) у розмірі 36042,69 грн.

Скаржник у апеляційній скарзі зазначав про невірність розрахунку суми пені заявленої до стягнення, оскільки він здійснений за більший період ніж це передбачено нормами Господарського кодексу України. Проте, такі твердження спростовуються матеріалами справи, зокрема, детальним розрахунком позивача.

Разом з тим, відповідно до п.3 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній станом на момент прийняття оскаржуваного рішення) господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зазначена норма ставить право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

Частина 3 статті 551 Цивільного Кодексу України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

При застосуванні частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України слід мати на увазі, що поняття «значно» та «надмірно» є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником (пункт 42 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 року №01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України»).

Згідно з роз'яснень вказаним у пункті 3.17.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Разом з тим, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім вищевикладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного Кодексу України).

Враховуючи, що господарський суд обґрунтовуючи своє рішення про зменшення розміру стягуваної пені на 30%, взяв до уваги, що наведена вище норма є процесуальною і застосував поряд з нею норму матеріального права (стаття 233 Господарського Кодексу України), апеляційна інстанція вбачає достатньо вмотивований висновок суду першої інстанції про зменшення обумовленої договором пені та вважає, що підстави та мотиви для зменшення неустойки суд обґрунтував належним чином, тому вірно скористався обумовленим законом правом зменшити розмір санкцій до 25229,88 грн., що є додатковим надходженням (прибутком) для позивача, яке б воно не отримало за умови належного виконання відповідачем умов договору.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем по даній справі всупереч приписів ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання ним умов договором постачання теплової енергії в гарячій воді від 15.04.2013 року щодо своєчасного розрахунку у встановленому порядку та розмірі.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «АвтоКраз» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області від 16.11.2017 року по справі №917/1506/17 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, ч.6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АвтоКраз» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 16.11.2017 року по справі №917/1506/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2018 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Тихий П.В.