КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2018 р. Справа№ 910/9589/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Гончарова С.А.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання : Цибульському Р.М.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 23.01.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Орбіта-26 ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2017 (повний текст складено 12.09.2017) у справі №910/9589/17 (суддя Привалов А.І.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Орбіта-26 ЛТД"

до Київської міської ради

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

про визнання права власності на нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Орбіта-26 ЛТД" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Київської міської державної адміністрації, в якому просить визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю "Орбіта-26 ЛТД" право власності на нерухоме майно - будівлю бойлерної площею 20 кв.м. в м. Києві по вул. Двінська, 19-А за набувальною данвістю.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що він здійснює фактичне безперервне відкрите володіння, користування нерухомим майном: будівлею бойлерної площею 20 кв.м., що розташована за адресою: м. Київ, вул. Двінська, 19-А, протягом десяти років, у зв'язку з чим, на думку позивача, у нього виникло право власності на вказане нерухоме майно (набувальна давність) на підставі статті 344 Цивільного кодексу України.

Київська міська рада проти заявлених позовних вимог заперечувала з тих підстав, що спірна нежитлова будівля значиться в Переліку майна державних комунальних підприємств, яким дозволено надання в оренду нежилих приміщень відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 22.07.98 № 1506. Крім того, Київською міською радою не приймалось рішення про надання позивачу в оренду або у власність земельну ділянку по вул.. Двінська, 19А у м.Києві.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ПАТ «Київенерго» у письмових поясненнях по суті спору вказувало на те, що на балансі ПАТ «Київенерго» обліковувався теплопункт за адресою: м.Київ, вул. Двінська, 19, який відповідно до п. 3.2 рішення Київської міської ради № 854/854 від 28.07.2016 було передано Комунальному підприємству виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» та відповідно до п. 4 зазначеного рішення закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.09.2017 (повний текст складено 12.09.2017) у справі №910/9589/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволення позову мотивовано тим, що позивачем не надано суду належних доказів того, ним набуто право власності з підстав добросовісності заволодіння спірним майном. А обставини обслуговування та утримання спірного майна не можуть свідчити про добросовісне володіння спірним майном в розумінні ст. 344 Цивільного кодексу України, оскільки вказані заходи, у разі їх наявності, є лише діями з обслуговування майна при користуванні ним. Також, судом першої інстанції встановлено, що позивачу спірне нежитлове приміщення було передано в орендне користування, а отже позивач володіє спірним майном на законних підставах, тобто є титульним володільцем, що виключає можливість визнання його права власності на це майно за набувальною давністю. Крім того, судом першої інстанції встановлено, що нежитлова будівля площею 20 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Двінська, 19-А значиться в Переліку майна, державних комунальних підприємств, яким дозволено надання в оренду нежилих приміщень відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації №1506 від 22.07.1998. Належність спірного приміщення до майна територіальної громади міста Києва також зазначена в п. 1.1 Договору оренди нежилого приміщення №010 від 14.04.1999.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, Товариство з обмеженою відповідальністю "Орбіта-26 ЛТД" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2017 (повний текст складено 12.09.2017) у справі №910/9589/17 - скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Узагальнені доводи доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, що привело до неправильного вирішення спору.

Зокрема, скаржник в апеляційній скарзі посилався на те, що судом першої інстанції безпідставно відхилено доводи позивача при вирішенні спору про те, що він здійснює фактичне безперервне відкрите володіння, користування нерухомим майном: будівлю бойлерної площею 20 кв.м., що розташована за адресою: м. Київ, вул. Двінська, 19-А, протягом десяти років, у зв'язку з чим, на думку позивача, у нього виникло право власності на вказане нерухоме майно (набувальна давність) на підставі статті 344 Цивільного кодексу України. Крім того, скаржник наголошував на тому, що він не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, а також протягом усього часу володіння сплачував податки на нерухоме майно. Спірна будівля є безхозною річчю і її облаштування здійснено за кошти позивача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Орбіта-26 ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2017 (повний текст складено 12.09.2017) у справі №910/9589/17 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді Гончаров С.А., Сулім В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.11.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Орбіта-26 ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2017 (повний текст складено 12.09.2017) у справі №910/9589/17 прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд призначено на 23.01.2018 (ухвала отримана позивачем згідно поштового повідомлення про вручення 053; відповідачем - 314, третьою особою - 875).

В судовому засіданні 23.01.2018 представники скаржника (позивача) доводи апеляційної скарги підтримали, просили суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні 23.01.2018 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Третя особа в судове засідання 23.01.2018 представників не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, через канцелярію суду заяв та клопотань не подавала, проте, її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У відповідності до п.9 ч.1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України справи у судах апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 01.04.1996 між "Київжилтеплокомуненерго" (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Орбіта-26 ЛТД" (орендар) було укладено Договір оренди нежитлового приміщення №118, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв в орендне користування нежитлове приміщення площею 20 кв. м., яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Двінська, 19-А.

Пунктом 4 вказаного Договору сторони погодили, що строк дії Договору встановлюється з 01.04.1996р. по 01.04.2000.

05.06.1997 між Підприємством теплових мереж №3 (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Орбіта-26 ЛТД" (орендар) укладено Договір оренди нежитлових приміщень №41, строк дії якого, відповідно до п. 2.1 Договору, встановлено з 05.06.1997р. по 05.06.2002.

Згідно із умовами вказаного Договору позивачу передано в орендне користування нежиле приміщення площею 20 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Двінська, 19-А.

14.04.1999 між Філіалом "Теплові розподільчі мережі Київенерго" (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Орбіта-26 ЛТД" (орендар) укладено Договір оренди нежитлового приміщення №010.

Згідно із умовами вказаного Договору, позивачу передано в орендне користування нежиле приміщення площею 20 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Двінська, 19-А.

Відповідно до п. 3.1, цей Договір укладено строком з 01.12.1998 до 01.07.1999.

При цьому, п. 3.2 даного Договору визначено, що якщо жодна із сторін протягом одного місяця після закінчення терміну дії цього Договору не заявить про його припинення або зміну умов оренди, цей Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих саме умовах.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він з 1996 року здійснює фактично безперервне відкрите володіння та користування нерухомим майном: будівлею бойлерної площею 20 кв. м., що розташована за адресою: м. Київ, вул. Двінська, 19-А, протягом десяти років, у зв'язку з чим, на думку позивача, у нього виникло право власності на вказане нерухоме майно (набувальна давність) на підставі статті 344 Цивільного кодексу України.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, а також частини четвертої статті 344 Цивільного кодексу України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 Цивільного кодексу України). Скористатися правом власності на чуже майно на підставі набувальної давності може особа, якщо вона заволоділа майном добросовісно, тобто на законних підставах.

Згідно пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Кодексу він набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила ст. 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, перебіг строку володіння майном для визнання права власності на нього за набувальною давністю слід рахувати тільки після 1 січня 2001 року.

Наведена стаття визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння майном має бути добросовісним, відкритим та безперервним.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України).

Володіння майном є добросовісним, коли володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.05.2015 №911/130/14 3-87гс15.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі:

- майно може бути об'єктом набувальної давності;

- добросовісність володіння;

- відкритість володіння;

- давність володіння та його безперервність;

- відсутність інших осіб, які претендують на це майно;

- відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Ч. 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Ч. 1 статі 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тобто, в даному випадку саме позивач має довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Так, позивач, як одну з підстав набуття права власності на спірний об'єкт за набувальною давністю, вказує те, що він протягом тривалого часу, а саме з 1996, користується спірним майном, за кошти підприємства проводився ремонт приміщення, змінювалась покрівля будівлі, тощо.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обслуговування, утримання спірного майна та сплата щодо нього податкових платежів не може свідчити про добросовісне володіння спірним майном в розумінні ст. 344 Цивільного кодексу України, оскільки вказані заходи, у разі їх наявності, є лише діями з обслуговування майна при користуванні ним. Крім того, позивач не позбавлений права заявити вимогу про відшкодування понесених витрат на утримання майна в установленому законом порядку, проте, сплата ним відповідних коштів на обслуговування жодним чином не є правовстановлюючим фактом для набуття права власності за набувальною давністю.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів добросовісності заволодіння спірним майном. Добросовісність означає, що володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Проте, наявні у матеріалах справи договір оренди нежитлового приміщення № 010 від 14.04.1999 та договір оренди нежитлових приміщень № 41 від 05.06.1997, за якими позивач виступав орендарем спірного майна, підтверджують, що позивачу спірне нежитлове приміщення було передано в орендне користування, а отже позивач володіє спірним майном на законних підставах, тобто є титульним володільцем, що виключає можливість визнання його права власності на це майно за набувальною давністю.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, нежитлова будівля площею 20 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Двінська, 19-А значиться в Переліку майна, державних комунальних підприємств, яким дозволено надання в оренду нежилих приміщень відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації №1506 від 22.07.1998. Належність спірного приміщення до майна територіальної громади міста Києва також зазначена в п. 1.1 Договору оренди нежилого приміщення №010 від 14.04.1999.

Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 9 Земельного кодексу України визначено, що єдиним розпорядником земель комунальної власності м. Києва є Київська міська рада.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Проте, позивачем, всупереч вимогам ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, не надано суду доказів набуття прав на земельну ділянку, на якій розташоване спірне нежиле приміщення, а також надання йому земельної ділянки у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, відсутність необхідних підстав, з якими закон пов'язує можливість виникнення у позивача права власності на спірну будівлю за набувальною давністю, виключає можливість визнання за позивачем права власності за рішенням суду на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України, а тому позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на нерухоме майно - будівлю бойлерної площею 20 кв.м. в м. Києві по вул. Двінська, 19-А за набувальною давністю - задоволенню не підлягають.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує і те, що скаржником в обгрунтування підстав апеляційної скарги зазначається, що спірна будівля є безхозною річчю і її облаштування здійснено за кошти позивача. Щодо вказаного доводу скаржника, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про його безпідставність з огляду на наступне.

Стаття 335 Цивільного кодексу України визначає, що безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий (ч. 1). Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність (ч. 2). 3. Безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу.

Отже, безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік з метою виявлення власника має бути зроблено оголошення в друкованих засобах масової інформації. Така постановка на облік є адміністративним актом, а не юридичним фактом, що впливає на цивільні правовідносини, об'єктом яких є дана нерухомість. Значення взяття на облік нерухомої речі полягає в тому, що з даного моменту починається перебіг строку (один рік), необхідного для пред'явлення відповідної вимоги до суду, а саме про винесення рішення щодо передачі такої речі у комунальну власність.

Зі змісту частини першої зазначеної статті 335 Цивільного кодексу України випливає, що лише те майно, яке не має власника або власник якого невідомий може вважатися безхазяйним. В такому контексті поняття «не має власника» та «власник невідомий» об'єднує одна спільна категорія - відсутня особа, яка б могла оспорити право власності на нерухоме майно.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що інститут набуття прав власності на безхазяйне нерухоме майно не застосовується у випадку набуття прав власності за набувальною давністю, і відмінність вказаних способів набуття права власності полягає у тому, що:

- набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю можливе і у разі існування відомостей про попереднього власника, що унеможливлює набуття права власності як на безхазяйну річ;

- право власності на безхазяйне нерухоме майно набувається єдиним, чітко визначеним суб'єктом - відповідною територіальною громадою, а у разі набуття права власності за набувальною давністю - будь-яким суб'єктом цивільних правовідносин з урахуванням положень пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2017 (повний текст складено 12.09.2017) у справі №910/9589/17 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду визнає, що першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 240, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Орбіта-26 ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2017 (повний текст складено 12.09.2017) у справі №910/9589/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2017 (повний текст складено 12.09.2017) у справі №910/9589/17 - без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Орбіта-26 ЛТД".

4. Матеріали справи №910/9589/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складаено: 06.02.2018.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді С.А. Гончаров

В.В. Сулім