КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2018 р. Справа№ 910/24120/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

при секретарі Вінницькій Т.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явися;

від відповідача 1: не з'явися;

від відповідача 2: не з'явися;

від відповідача 3: ОСОБА_2 за довіреністю від 11.01.2018;

від відповідача 4: не з'явися;

від третьої особи 1: не з'явися;

від третьої особи 2: не з'явися;

від третьої особи 3: не з'явися;

від третьої особи 4: не з'явися;

від третьої особи 5: ОСОБА_3 за довіреністю від 23.08.2016;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017р. (повне рішення складено 20.09.2017)

у справі № 910/24120/13 (суддя Отрош І.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика"

до відповідача-1 Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс"

відповідача-2 Української студії телевізійних фільмів "Укртелефільм"

відповідача-3 Міністерства юстиції України

відповідача-4 Товариства з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум"

треті особи, яки не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1) ОСОБА_5

2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Земля-50"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідача-1:

3) Публічне акціонерне товариство "Банк Форум"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

4) Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Мітех"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3:

5) ОСОБА_4

про визнання права власності, визнання свідоцтва недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зобов'язання вчинити дії та стягнення штрафу у розмірі 9 847,95 грн.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (відповідач-1), Української студії телевізійних фільмів "Укртелефільм" (відповідач-2), Державної реєстраційної служби України (відповідач-3), товариства з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум" (відповідач-4) про:

- визнання права власності на двокімнатну квартиру № 550 загальною площею 92,9 кв.м, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00, розташовану за адресою: АДРЕСА_5;

- визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер: 6126820, яке видане 12 липня 2013 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, недійсним;

- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 3915708 від 12 липня 2013 року 15:18:03;

- зобов'язання приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", Української студії телевізійних фільмів "Укртелефільм" та товариства з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум" передати позивачу за актом прийому-передачі: двокімнатну квартиру № 550 загальною площею 92,9 кв.м, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00, розташовану за адресою: АДРЕСА_5;

- зобов'язання приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та Української студії телевізійних фільмів "Укртелефільм" передати позивачу: копію акта Державної комісії про прийняття в експлуатацію житлового будинку з нежитловими приміщеннями за адресою АДРЕСА_5, секція "Ж"; копію рішення органу місцевого самоврядування про затвердження акта Державної комісії про прийняття в експлуатацію житлового будинку з нежитловими приміщеннями за адресою АДРЕСА_5, секція "Ж";

- зобов'язання Державної реєстраційної служби України провести державну реєстрацію прав власності позивача, видати позивачу свідоцтво про право власності на двокімнатну квартиру № 550 загальною площею 92,9 кв.м, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00, розташовану за адресою: АДРЕСА_5, внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності згідно запису про право власності номер 1631013;

- стягнення з приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" на користь позивача штраф за прострочення терміну передачі новозбудованого майна в розмірі трьох відсотків від суми договору, а саме 9 847,95 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.05.2016 у справі №910/24120/13, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.03.2017, прийнято відмову товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" від позову, провадження у справі № 910/24120/13 припинено.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.07.2017 касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" задоволено. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 та ухвалу господарського суду міста Києва від 11.05.2016 скасовано, справу № 910/24120/13 передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

В процесі нового розгляду справи відповідач 3 - Державна реєстраційна службу України був замінений його правонаступником - Міністерством юстиції України, також до участі у справі були залучені треті особи.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі №910/24120/13, у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із окремими мотивами прийнятого рішення третя особа 5 - ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить змінити мотивувальну частину зазначеного рішення, виключивши з неї окремі висновки суду. В іншому - рішення залишити без змін. Стягнути з позивача на користь скаржника судові витрати.

Скарга мотивована тим, що частина висновків суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, при цьому судовим рішенням встановлені юридично значущі факти, які в подальшому вплинуть на права та обов'язки ОСОБА_4 щодо спірного майна (двокімнатної квартири АДРЕСА_5).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2017 (колегія суддів у складі головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Зубець Л.П., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 05.02.2018.

Відповідно до п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) (у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017), який набрав чинності з 15.12.2017, справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності редакцією цього Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01.02.2018 від третьої особи 5 (апелянта) надійшло клопотання про долучення постанови Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2017 у справі №910/24107/13 з аналогічного спору між тими ж сторонами, але щодо іншої квартири у тому ж самому будинку.

Представники позивача, відповідачів 1, 2, 4 та третіх осіб 1, 2, 3, 4 у судове засідання не з'явились, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення ухвали суду.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник третьої особи 5 (апелянта) у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу повністю, просив її задовольнити.

Представник відповідача 3 у судовому засіданні щодо апеляційної скарги послався на розсуд суду, також погодився з рішенням суду щодо відмови у позові.

Статтями 269, 270 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши пояснення представників відповідача 3 та третьої особи 5, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

30.01.2004 між відповідачем 2 - Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм" та Закритим акціонерним товариством "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", правонаступником якого відповідно є відповідач 1 - Приватне акціонерне товариство "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", як оператором був укладений договір про спільну діяльність, за умовами якого сторони домовились здійснювати інвестування та спільне будівництво адміністративно-житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на земельній ділянці у Дніпровському районі м. Києва по АДРЕСА_5, а також вести спільну господарську діяльність по продажу та іншій реалізації приміщень об'єкту інвестування та отримувати прибуток.

Додатковою угодою № 1 від 29.05.2004 до вказаного договору сторони погодили, що розмір часток у спільній власності між УСТФ "Укртелефільм" та ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" розподіляються як 13,5% та 86,5% відповідно.

16.11.2005 між Закритим акціонерним товариством "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (компанія), яке діє від імені Спільної діяльності без створення юридичної особи між Закритим акціонерним товариством "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм" від 30.01.2004, та ОСОБА_5 (інвестор) був укладений інвестиційний договір № 247/F (про інвестування у житлове будівництво) (надалі - "Інвестиційний договір"), відповідно до п. 2.1 якого компанія зобов'язалась своїми силами і засобами, з використанням інвестиційних внесків інвестора, збудувати об'єкт будівництва, здати його в експлуатацію та передати у власність інвестору новозбудоване майно, а інвестор зобов'язався внести інвестиції та прийняти новозбудоване майно у власність на умовах цього договору.

За змістом п. 1.1 Інвестиційного договору в редакції додаткової угоди №1 від 10.05.2007 новозбудованим майном є квартира №51 в секції "Ж" на 15 поверсі в будинку АДРЕСА_2 у м. Києві, загальною площею 93,79 кв.м.

Згідно з п.2.2 Інвестиційного договору інвестор може отримати у власність новозбудоване майно лише за умови інвестування суми коштів, що складає 100% інвестиційних внесків за умовами цього договору.

Пунктом 4.1 Інвестиційного договору в редакції додаткової угоди №1 від 10.05.2007 сторони погодили, що інвестор здійснює інвестиційні внески шляхом внесення коштів в сумі 328265,00 грн. Вартість грошових коштів, які підлягають внесенню за цим договором у якості інвестицій, є сумою договору. Інвестиційні внески сплачуються до кінця першого кварталу 2008 року.

Відповідно до п. 3.1.2 Інвестиційного договору передбачено, що до запланованої дати вводу об'єкта будівництва в експлуатацію інвестор має право відступити право вимоги за цим договором на користь іншої особи. При цьому, про таке відступлення права вимоги інвестор письмово повідомляє компанію.

Пунктом 5.5. Інвестиційного договору передбачено, що за прострочення терміну закінчення будівництва та здачі об'єкту будівництва в експлуатацію та/або термінів передачі новозбудованого майна інвестору компанія сплачує інвестору штраф у розмірі 3% від суми договору.

Після внесення 100% інвестиційний внесків та після закінчення спорудження об'єкту будівництва і здачі його в експлуатацію, але до кінця першого кварталу 2008 року, компанія зобов'язується передати інвестору новозбудоване майно і документи, які підтверджують здачу об'єкта будівництва в експлуатацію, а саме: копію акту державної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта будівництва в експлуатацію, копію відповідного рішення (розпорядження) місцевих органів влади (місцевого самоврядування) про затвердження акту Державної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта, а інвестор зобов'язується прийняти новозбудоване майно. Новозбудоване майно вважається переданим компанією інвестору з моменту підписання акту прийому-передачі (п.п. 6.1., 6.2. Інвестиційного договору).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 15.06.2007 між ОСОБА_5 (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Земля-50" (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги №247/F-B, за умовами якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові згідно з Інвестиційним договором.

Відповідно до пункту 1.2 вказаного договору про відступлення права вимоги новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника виконання ним всіх своїх зобов'язань, передбачених умовами основного договору, у тому числі, передачі у власність нового кредитора квартири №51 (будівельний номер квартири №550) в секції "Ж" будинку АДРЕСА_2, побудованої за рахунок інвестиційних внесків, при умові сплати новим кредитором 100% інвестиційних внесків, в порядку та на умовах встановлених основним договором.

На виконання вказаного договору 15.06.2007 між його сторонами був підписаний акт приймання-передачі Інвестиційного договору.

В подальшому Закритим акціонерним товариством "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", правонаступником якого є ПрАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", було направлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Земля-50" лист від 18.06.2007 №18/06-4, згідно з яким відповідач 1 на виконання інвестиційних договорів та договорів про відступлення права вимоги, в тому числі, інвестиційного договору №247/F та договору про відступлення права вимоги №247/F-B, просив внести на його рахунок кошти у загальному розмірі 2700000,00 грн. та у розмірі 4094865,00 грн., із яких за інвестиційним договором №247/F та договором про відступлення права вимоги №247/F-B просив внести 150000,00 грн. та 178265,00 грн.

04.07.2007 та 27.07.2007 Товариством з обмеженою відповідальністю "Земля-50" як новим кредитором за Інвестиційним договором були сплачені на користь Закритого акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" грошові кошти у розмірі 2700000,00 грн. та у розмірі 4094865,00 грн., в тому числі в рахунок оплати майнових прав за Інвестиційним договором, що підтверджується банківською випискою з рахунку ТОВ "Земля-50".

22.03.2012 між Приватним акціонерним товариством "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Земля-50" укладено додаткову угоду до Інвестиційного договору, якою, зокрема, визначено терміном закінчення будівництва та здачі об'єкта будівництва в експлуатацію - 31.12.2012.

28.03.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Земля-50" (первісний інвестор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" (новий інвестор) було укладено договір про відступлення права вимоги №247/F-B-2, за умовами якого первісним інвестором було відступлено позивачу право вимоги за Інвестиційним договором.

Відповідно до пункту 1.2 договору про відступлення права вимоги №247/F-B-2 від 28.03.2012 новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника виконання ним всіх своїх зобов'язань, передбачених умовами основного договору, у тому числі, передачі у власність нового інвестора двохкімнатної квартири №51 (будівельний номер спірної квартири №550), що розташована за адресою: АДРЕСА_2, секція "Ж", поверх 15, загальною площею за проектно-кошторисною документацією 93,79 кв. м, побудованої за рахунок інвестиційних внесків.

До нового інвестора з дату укладення цього договору переходять права первісного інвестора по основному договору, як це зазначено і п. 1.1. та 1.2. цього договору, та новий інвестор набуває право вимагати від боржника належного виконання ним своїх зобов'язань за основним договором (п. 1.3. договору про відступлення права вимоги №247/F-B-2).

28.03.2012 між третьою особою 2 та позивачем підписано акт приймання-передачі до договору про відступлення права вимоги №247/F-B-2 від 28.03.2012.

30.03.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Земля-50" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" укладено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, якою передбачено, зокрема, що непогашене грошове зобов'язання в сумі 328265,00 грн., яке виникло на підставі договору про відступлення права вимоги №247/F-B-2 від 28.03.2012, вважається припиненим шляхом зарахування зустрічної вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 23.04.2012 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві видано сертифікат серія КВ №0, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об'єкта - "Будівництво адміністративно-житлового комплексу з підземним паркінгом на АДРЕСА_3 у Дніпровському районі міста Києва" проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації; замовник - Українська студія телевізійних фільмів "Укртелефільм".

17.08.2012 наказом Головного управління містобудування та архітектури №470 об'єкту нерухомого майна присвоєно адресу: АДРЕСА_2 у Дніпровському районі міста Києва.

02.04.2013 та 12.04.2013 позивач звертався до відповідача 1 із повідомленнями про відступлення права вимоги за Інвестиційним договором, а також вимогою виконання умов такого договору в частині передання у власність новозбудованого майна (квартири №51, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, секція "Ж", поверх 15).

Відповідно до листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна №24722 (И-2013) від 22.11.2013 двохкімнатна квартира з будівельним №51, що розташована на 15 поверсі будинку АДРЕСА_3, секція "Ж", проінвентаризована станом на 25.01.2012 під № 550 і має загальну площу 92,9 кв. м.

17.06.2013 між Приватним акціонерним товариством "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", відповідальним за утримання та внесення податків до бюджету під час виконання договору про спільну діяльність від 30.01.2004 із Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідністю "Пост Преміум" (покупець) укладено договір №2 купівлі-продажу майнових прав, згідно з яким продавець продає, а покупець купує майнові права на об'єкти нерухомості, що знаходяться в адміністративно-житловому комплексі з підземним паркінгом в Дніпровському районі м. Києва по АДРЕСА_3.

Сторони домовились, що під об'єктом нерухомості, майнові права на які передаються за даним договором, продавець та покупець розуміють: житлові приміщення (квартири), визначені у додатку №1, нежитлові (офісні) приміщення, визначені у додатку №2 (п. 1.2. договору).

Відповідно до додатку №1 до договору купівлі-продажу майнових прав №2 від 17.06.2013, об'єктом передачі зокрема є квартира №550 площею 92,90 кв.м. у секції Ж на 15 поверсі, загальною вартістю з ПДВ 752490,00 грн.

06.07.2013 державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_6 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум" (номер запису 1631013) на об'єкт нерухомого майна - квартира, об'єкт житлової нерухомості, за адресою АДРЕСА_1 площею 92,9 кв.м. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 00); підстава внесення запису - свідоцтво про право власності №6126820 від 12.07.2013. Наведене підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №11923466 від 30.10.2013.

20.05.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум" (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д.В. та зареєстрований в реєстрі за №657, за яким продавець передав (продав), а покупець прийняв (придбав) у власність квартиру АДРЕСА_2 та зобов'язується сплатити за неї обумовлену цим договором суму в строк та порядку, визначеному цим договором.

20.05.2016 державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Дмитром Володимировичем було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності №14655330 на об'єкт нерухомого майна: квартира, об'єкт житлової нерухомості, за адресою АДРЕСА_1 площею 92,9 кв.м. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 00), власник - ОСОБА_4; підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу серія та номер 657, виданий 20.05.2016 Кирилюком Д.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Наведене підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна №96841873 від 11.09.2017.

Звертаючись до суду першої інстанції із даним позовом, позивач вказував, що Приватним акціонерним товариством "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (відповідачем 1) порушено зобов'язання за інвестиційним договором № 247/F від 16.11.2005 щодо передачі позивачу у власність нерухомого майна - квартири з будівельним номером № 51 (після інвентаризації - № 550), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, а також неправомірним здійсненням державної реєстрації права власності на вказане майно за Товариством з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум" (відповідачем 4).

За наведених обставин, позивач просив суд: визнати право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" на двохкімнатну квартиру 550 загальною площею 92,9 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00, розташовану за адресою: АДРЕСА_5;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 6126820, видане 12.07.2013 Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 3915708 від 12.07.2013 15:18:03;

- зобов'язати відповідачів 1 та 2 передати позивачу за актом прийому-передачі двохкімнатну квартиру 550 загальною площею 92,9 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00, розташовану за адресою: АДРЕСА_5;

- зобов'язати відповідачів 1 та 2 передати позивачу копію акту Державної комісії про прийняття в експлуатацію житлового будинку з нежитловими приміщеннями за адресою АДРЕСА_5, секція "Ж"; копію рішення органу місцевого самоврядування про затвердження Акту Державної комісії прийняття закінченого будівництвом житлового будинку з нежитловими приміщеннями за адресою АДРЕСА_5, секція "Ж";

- зобов'язати Державну реєстраційну службу України провести державну реєстрацію права власності ТОВ "ТЛК "Арктика", видати ТОВ "ТЛК "Арктика" свідоцтво про право власності на двохкімнатну квартиру 550 загальною площею 92,9 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00, розташовану за адресою: АДРЕСА_5, внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності згідно запису про право власності номер 1631013;

- стягнути з відповідача 1 на користь позивача штраф за прострочення терміну передачі новозбудованого майна у розмірі 9847,95 грн.

Однак, як зазначалось вище, з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_3 було зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 657, виданий 20.05.2016 Кирилюком Д.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за ОСОБА_4.

Тобто, станом на момент розгляду даної справи по суті, право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за третьою особою 5 - ОСОБА_4

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд приймає як належне посилання скаржника, що право власності на квартиру №550 було зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 20.05.2016 року за ОСОБА_4

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Із аналізу ст. 328 ЦК України випливає, що набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року по справі № 6-1732цс15).

У ч. 3 ст. 2 Закону України "Про інвестиційну діяльність" визначено, що інвестиційна діяльність забезпечується шляхом реалізації інвестиційних проектів і проведення операцій з корпоративними правами та іншими видами майнових та інтелектуальних цінностей.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність", основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності.

За змістом ч. 2 ст. 5 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестори - суб'єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об'єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності.

Згідно з ч. 5 ст. 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

Тобто, приписами чинного законодавства України визначено, що інвестор як вкладник матеріальних цінностей в об'єкт інвестування має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій.

Згідно положень п. 2.2 Інвестиційного договору №247/F інвестор може отримати у власність новозбудоване майно лише за умови інвестування суми коштів, що складає 100% інвестиційних внесків за умовами цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 15.06.2007 року між ОСОБА_5 (первісний кредитор) та ТОВ "Земля-50" (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги №247/F-B, за умовами якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові згідно Інвестиційного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою.

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно з приписами ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

04.07.2007 та 27.07.2007 ТОВ "Земля-50", як новим кредитором за Інвестиційним договором, було сплачено на користь ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" грошові кошти, в тому числі в рахунок оплати майнових прав за Інвестиційним договором №247/F та , що підтверджується банківськими виписками з рахунку ТОВ "Земля-50".

Отже, враховуючи наведене, інвестиційний внесок у визначеному Інвестиційним договором розмірі було повністю сплачено на користь ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" в рахунок отримання інвестором у власність новозбудованого нерухомого майна.

Окрім того, як встановлено судом, 28.03.2012 року між ТОВ "Земля-50" та ТОВ "ТЛК "Арктика" було укладений договір про відступлення права вимоги №247/F-B-2, за умовами яких позивач одержав право замість ТОВ "Земля-50" вимагати від ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" виконання своїх зобов'язань за Інвестиційним договором, в тому числі, в частині передання у власність позивача спірного нерухомого майна.

Виконання ТОВ "ТЛК "Арктика" своїх зобов'язань за договором про відступлення права вимоги №247/F-B-2 підтверджується угодою про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.03.2012 року.

За змістом ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, інвестором за Інвестиційним договором №247/F в редакції додаткової угоди №1 від 10.05.2007 року, було здійснено інвестування суми коштів у розмірі 328265 грн в рахунок об'єкта будівництва - квартири №51, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, секція "Ж", поверх 15, загальною площею за проектно-кошторисною документацією 93,79 кв. м.

На підставі договору про відступлення права вимоги №247/F-B-2 від 28.03.2012 року до позивача перейшли усі права та обов'язки інвестора за Інвестиційним договором, тобто він вчинив дії, спрямовані на набуття права вимоги щодо переходу права власності на об'єкт будівництва або для набуття майнових прав на цей об'єкт (аналогічна правова позиція містяться у постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі № 6-3129цс15).

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Таким чином, можливість оформлення права власності на нерухоме майно знаходиться у прямій залежності від завершення його будівництва та прийняття збудованої споруди до експлуатації відповідними органами з подальшою реєстрацією.

05.04.2012 року складено акт готовності об'єкта до експлуатації щодо адміністративно-житлового комплексу з підземним паркінгом на АДРЕСА_5 у Дніпровському районі міста Києва. 23.04.2012р. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві видано сертифікат серії КВ № 0, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об'єкту проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації. 17.08.2012р. наказом Головного управління містобудування та архітектури об'єкту нерухомого майна присвоєно адресу: АДРЕСА_2 у Дніпровському районі міста Києва.

Щодо тверджень відповідача 1 про перебування спірного майна в іпотеці у Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "МІТЕХ", що унеможливило передання будь-яких прав на таке майно до позивача, господарський суд відзначає наступне.

07.09.2006 року в забезпечення зобов'язань за генеральним договором №1 гд від 12.09.2005 року між ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та ТОВ "ФК "МІТЕХ", які є сторонами генерального договору, було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" передало в іпотеку ТОВ "ФК "МІТЕХ" майнові права на нерухомість, яка є об'єктом будівництва, а саме: адміністративно-житловий комплекс в вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом, який споруджується на АДРЕСА_5 у м. Києві.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2014 року у справі №910/4784/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2015р. та постановою Вищого господарського суду України від 19.03.2015 року визнано недійсним іпотечний договір від 07.09.2006 року, укладений між ТОВ "Фінансова компанія "МІТЕХ" та ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим номером 4943, з моменту укладання.

Отже, посилання на іпотечний договір від 07.09.2006 року, укладений між ТОВ "Фінансова компанія "МІТЕХ" та ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" неможна визнати обґрунтованим.

Відповідно до статті 876 ЦК України власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

За змістом ч. 5 ст. 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

При цьому, колегія суддів відзначає, що у позивача право власності на спірні приміщення не виникло. Порядок оформлення права власності на об'єкт інвестування, після прийняття такого об'єкта до експлуатації, врегульовано чинним на час укладення договору Законом України "Про інвестиційну діяльність". За змістом договору позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно.

Пунктом 6.1 Інвестиційного договору передбачено, що після внесення 100% інвестиційних внесків та після закінчення спорудження об'єкту будівництва і здачі його в експлуатацію, але до кінця першого кварталу 2008 року компанія зобов'язується передати інвестору новозбудоване майно і документи, які підтверджують здачу об'єкту будівництва в експлуатацію, а саме: копію акту державної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкту будівництва в експлуатацію, копію відповідного рішення (розпорядження) місцевих органів влади (місцевого самоврядування) про затвердження акту Державної комісії з прийняття закінченого будівництвом об'єкту будівництва, а інвестор зобов'язується прийняти новозбудоване майно.

Згідно з п. 6.3 Інвестиційного договору компанія гарантує, що прав третіх осіб на новозбудоване майно не існує і що компанія в повному обсязі володіє всіма необхідними правами для укладення і виконання цього договору, зокрема, правам на залучення грошових коштів інвестора (або інвестицій у вигляді будівельних матеріалів чи інших матеріальних цінностей в будівництво) і передачу інвестору після закінчення будівництва у власність новозбудованого майна.

За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність" за рішенням інвестора права володіння, користування і розпорядження інвестиціями, а також результатами їх здійснення можуть бути передані іншим громадянам та юридичним особам у порядку, встановленому законом. Взаємовідносини при такій передачі прав регулюються ними самостійно на основі договорів.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні дійшов помилкового висновку про те, що ТОВ "ТЛК "Арктика" є власником спірного майна.

Разом з тим, судом встановлено, що 17.06.2013 року між ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум" (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав №2, відповідно до п. 1.1 якого продавець продає, а покупець купує майнові права на об'єкти нерухомості, що знаходяться в адміністративно-житловому комплексі з підземним паркінгом в Дніпровському районі м. Києва по АДРЕСА_5.

Згідно з п. 1.2 договору купівлі-продажу майнових прав №2 від 17.06.2013р. сторони договору домовились, що під об'єктами нерухомості, майнові права на які передаються за даним договором, продавець та покупець розуміють, зокрема, житлові приміщення (квартири), визначені у додатку №1, у якому вказана, у тому числі, квартира №550 у секції "Ж" на 15 поверсі, площею 92,90 кв.м.

Із наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №11923466 від 30.10.2013р. вбачається, що 06.07.2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру №550, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 92,9 кв.м. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00) за Товариством з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум".

В подальшому зазначена квартири продана у власність третій особі 5 - ОСОБА_4

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Для пред'явлення позову про визнання права власності у позивача на момент звернення до суду із відповідним позовом таке право має існувати, а інша особа - відповідач - повинна його оспорювати або не визнавати.

Тобто за змістом цієї норми позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Звернення з позовом про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах, оскільки передумовою для застосування ст. 392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

При цьому, ст. 387 Цивільного кодексу України унормовано, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстав заволоділа ним. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову, який визначають як позов про повернення свого майна з чужого незаконного володіння. По суті, це вимога власника, який не володіє майном, повернути майно в натурі.

Предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого власника до незаконно володіючого невласника про витребування майна із чужого незаконного володіння, з метою відновити порушене володіння річчю.

Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна або особа, яка хоч і не є власником майна, але володіє ним на підставах, встановлених законом чи договором (так званий "титульний володілець"), який на момент пред'явлення позову не володіє цим майном. Відповідачем за віндикаційним позовом є особа, яка незаконно володіє майном, тобто, заволоділа ним без відповідної правової підстави.

Відповідно до ст. 1 ГПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, а також ст.20 Господарського кодексу України.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Звертаючись до господарського суду, позивач повинен вказати у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначити, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права. Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено вище, на момент розгляду справи в суді першої інстанції, право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано на підставі договору-купівлі продажу від 20.05.2016 року за ОСОБА_4 (запис про право власності №14655330). Однак, вимог до ОСОБА_4 позивачем заявлено не було і вказана особа не може бути відповідачем у справі, що розглядається в порядку господарського судочинства.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем при зверненні до суду першої інстанції із даним позовом було обрано зазначений вище спосіб захисту свого права, а також зважаючи на відсутність порушеного права позивача з боку відповідачів 1-4, вимоги позивача про визнання за ним права власності на двохкімнатну квартиру №550 загальною площею 92,90 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00, розташовану за адресою: АДРЕСА_5, задоволенню не підлягають.

Вимоги про визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно №6126820; про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; зобов'язання відповідачів 1 та 2 передати позивачу за актом прийому-передачі двохкімнатну квартиру 550 загальною площею 92,9 кв.м.; зобов'язання відповідачів 1 та 2 передати позивачу копію акту Державної комісії про прийняття в експлуатацію житлового будинку з нежитловими приміщеннями за адресою АДРЕСА_5, секція "Ж"; копію рішення органу місцевого самоврядування про затвердження Акту Державної комісії прийняття закінченого будівництвом житлового будинку з нежитловими приміщеннями за адресою АДРЕСА_5, секція "Ж"; зобов'язання Державної реєстраційної служби України провести державну реєстрацію права власності ТОВ "ТЛК "Арктика", видати ТОВ "ТЛК "Арктика" свідоцтво про право власності на двохкімнатну квартиру 550 загальною площею 92,9 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00, розташовану за адресою: АДРЕСА_5, внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності згідно запису про право власності номер 1631013, задоволенню не підлягають як похідні від вимоги про визнання права власності, а також приймаючи до уваги, що на теперішній час право власності на спірне майно зареєстровано за третьою особою 5.

Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту перебування майна та документів на нього на момент розгляду справи у відповідачів 1, 2, 4.

Також, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1 на користь позивача штрафу за прострочення терміну передачі новозбудованого майна у розмірі 9847,95 грн., з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5.5 Інвестиційного договору №247/F від 16.11.2005 року за прострочення терміну закінчення будівництва і здачі об'єкту будівництва в експлуатацію та/або термінів передачі новозбудованого майна інвестору компанія сплачує інвестору штраф у розмірі 3% від суми договору.

Пунктом 6.1 Інвестиційного договору №247/F передбачено, що після внесення 100% інвестиційних внесків та після закінчення спорудження об'єкту будівництва і здачі його в експлуатацію, але до кінця першого кварталу 2008 року, компанія зобов'язується передати інвестору новозбудоване майно і відповідні документи.

Додатковою угодою б/н від 22.03.2012 року до Інвестиційного договору №247/F від 16.11.2005 року, укладеною Приватним акціонерним товариством "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Земля-50", визначено терміном закінчення будівництва та здачі об'єкта будівництва в експлуатацію - 31.12.2012 року

При цьому, місцевий господарський суд вірно зазначив, що встановивши новий термін закінчення будівництва та здачі об'єкта будівництва в експлуатацію, інвестор та компанія не передбачили терміну, у який новозбудоване майно підлягає передачі інвестору, у зв'язку з чим боржник не може вважатися таким, що прострочив.

Як вбачається з вимог апеляційної скарги, апелянт також просить змінити мотивувальну частину рішення, шляхом виключення, зокрема висновку суду щодо нікчемності Договору купівлі-продажу майнових прав №2 від 17.06.2013 року, в частині відчуження на користь ТОВ "Пост Преміум" двокімнатної квартири №550 у секції "Ж" на 15 поверсі, площею 92,9 кв.м. на підставі приписів ст. 41 Конституції України, ч. 2 ст. 215 та ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статей 203, 204 ЦК України підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте, положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 Цивільного кодексу України, виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК України, зміст правочину має відповідати: Цивільного кодексу України; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом; таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції (Лист Верховного Суду України від 24.11.2008 року "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Згідно зі ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 Цивільного кодексу України:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок (Постанова Верховного суду України від 13.04.2016 року № 6-1528цс15).

Так, при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів звертає увагу, що висновок місцевого господарського суду, що нікчемності договору купівлі-продажу майнових прав №2 від 17.06.2013 року, в частині відчуження на користь ТОВ "Пост Преміум" двокімнатної квартири №550 у секції "Ж" на 15 поверсі, площею 92,9 кв.м. на підставі приписів ст. 41 Конституції України, ч. 2 ст. 215 та ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України є необґрунтованим.

Також, як зазначено вище, є обґрунтованим посилання апелянта на безпідставність зазначення в мотивувальній частині рішення відповідних висновків щодо виникнення у позивача права власності на спірні об'єкти та права та обмеження пов'язані з цим.

Відповідно до абз. 6 п.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Бруманеску проти Румунії" дійшов висновку про те, що принцип правової визначеності є одним із фундаментальних аспектів верховенства права, і для того, щоб судове рішення відповідало вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно, щоб воно було розумно передбачуваним. Отже, забезпечення єдності судової практики є нічим іншим, як реалізацією принципу правової визначеності.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Редакція газети "Правоє дело" та Штекель проти України" зазначено, що в рішенні національного суду є можливим посилання на рішення українських судів, у яких останні схильні до відповідного тлумачення законодавчих положень, котрими врегульовані подібні відносини, або в яких був загальний підхід у таких справах (п.56), та, що відповідне тлумачення або загальних підхід національних судів у таких справах має впливати на прийняття рішення в подібних відносинах.

Судом, з огляду на зазначену практику Європейського суду з прав людини, при розгляді даної справи врахований загальних підхід щодо можливості зміни мотивувальної частини судового рішення, який викладений, зокрема, в постановах Вищого господарського суду України від 07.09.2016 у справі №911/3818/15, від 08.06.2011 у справі №Б-13/8, від 11.07.2007 у справі №8/4933. Також колегією суддів врахована постанова Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2017 у справі №910/24107/13 з аналогічного спору між тими ж сторонами, але щодо іншої квартири у тому ж самому будинку.

Відповідно до ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що місцевим господарським судом було правильно відмовлено у задоволенні позову, а тому підстав для скасування його рішення не вбачається, але при цьому колегія суддів зазначає, що окремі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи і підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення, отже апеляційна скарга третьої особи 5 - ОСОБА_4 підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

У зв'язку із задоволенням апеляційної скарги з позивача на користь третьої особи 5 підлягають стягненню 8201,05 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

2 Змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі №910/24120/13 шляхом виключення з мотивувальної частини рішення абзаців:

- "Враховуючи те, що ТОВ "ТЛК "Арктика" проінвестувало будівництво спірної квартири, виключно така особа як інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій відповідно до законодавчих актів України, оскільки об'єкти та результати інвестицій є його власністю" (сторінка 17);

- "Право розпорядження особи, яка оформила право власності на новостворене майно, було обтяжене майновими правами інвестора - ТОВ "ТЛК "Арктика", а відтак вказане майно мало бути передане ТОВ "ТЛК "Арктика" або могло бути відчужене будь-якій іншій особі виключно за волевиявленням ТОВ "ТЛК "Арктика".

З огляду на викладене, виключне право вільного розпорядження новоствореним нерухомим майном - квартирою №550, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, мало лише ТОВ "ТЛК "Арктика"" (сторінка 18);

- Суд відзначає, що укладаючи вказаний договір відповідач 1 був обізнаний з тим, що єдиним власником майнових прав на спірну квартиру є інвестор (ТОВ "ТЛК "Арктика") і тільки інвестор був правомочним відчужувати на користь третіх осіб свої майнові права, проте всупереч приписам Закону України "Про інвестиційну діяльність", Цивільного кодексу України та Інвестиційного договору здійснив продаж таких прав відповідачу 4.

Зазначені обставини доводять наявність вини ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" у порушенні права власності позивача на майнові права, а відтак суд приходить до висновку про нікчемність договору купівлі-продажу майнових прав №2 від 17.06.2013 в частині відчуження на користь ТОВ "Пост Преміум" двокімнатної №550 у секції "Ж" на 15 поверсі, площею 92,9 кв.м. за адресою м. Київ, АДРЕСА_5, на підставі приписів ст. 41 Конституції України, ч. 2 ст. 215 та ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України" (сторінка 19).

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 року у справі №910/24120/13 залишити без змін.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" (04086, м. Київ, вул.О.Телігі, 41, ідентифікаційний код 37075024) на користь ОСОБА_4 (02121, АДРЕСА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) - 8201,05 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи №910/24120/13 повернути до Господарського суду міста Києва.

7. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

8. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14.02.2018.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк