ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2018 р.Справа № 922/4110/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Масаловій І.А.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тетафарм", м. Львів
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан", м. Мерефа, Харківська обл.
про стягнення 392899,58 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Єфіменко М.Ю. (довіреність б/н від 23.10.2017 р.);

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Тетафарм", м. Львів (далі за текстом - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан", м. Мерефа, Харківська обл. (далі за текстом - відповідач), в якому просять стягнути з останнього на свою користь 392899,58 грн., з яких:

321435,31 грн. - заборгованості за договором поставки № 113-Хв/14 від 01.11.2014 р.;

47575,09 грн. - пені;

18278,33 грн. - інфляційних;

5610,85 грн. - 3% річних.

Позов обґрунтовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки № 113-Хв/14 від 01.11.2014 р. щодо своєчасного та повного проведення розрахунків за поставлений товар.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08.12.2017 р. зазначений позов прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 09.01.2018 р.

В зв'язку з набранням чинності Господарським процесуальним кодексом України в новій редакції, ухвалою господарського суду Харківської області від 18.12.2017 р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Тетафарм", м. Львів прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та з призначенням підготовчого судового засідання на 09.01.2018 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09.01.2018 р. підготовче судове засідання по справі № 922/4110/17 відкладено на 29.01.2018 р. за відповідним клопотанням відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.01.2018 р. закрито підготовче провадження та призначено справу № 922/4110/17 до судового розгляду по суті на 12.02.2018 р.

В процесі розгляду справи відповідач надав відзив на позовну заяву (вх. № 366 від 09.01.2018 р.), в якому просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову, посилаючись на те, що позовну заяву від імені позивача підписано не уповноваженою особою; що позивачем, всупереч вимог ст. 74 ГПК України, не надано суду заявок покупця на поставку товару, складних в порядку визначеному п. 2.1. договору поставки № 113-Хв/14 від 01.11.2014 р.; що надані позивачем видаткові накладні складені з порушенням вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема більшість із них не містять прізвищ та посад осіб, що прийняли товар; що з тексту позовної заяви не вбачається з яких саме поставок складається сума позовних вимог; що відповідач не має можливості перевірити сальдо взаєморозрахунків сторін за договором поставки № 113-Хв/14 від 01.11.2014 р. у зв'язку з незаконним втручанням невідомих осіб до комп'ютерної бази бухгалтерських даних; що з позовної заяви не вбачається понесення позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 48215,00 грн., тощо.

Позивач надав відповідь на відзив (вх. № 2184 від 25.01.2018 р.), в якій підтримує свої позовні вимоги в повному обсязі, спростовує доводи, викладені відповідачем у відзиві на позов, та звертає увагу суду на те, що останнім у встановленому порядку не спростовано як факту наявності заборгованості за договором поставки № 113-Хв/14 від 01.11.2014 р., так і його розміру.

На судове засідання 12.02.2018 р. прибув представник позивача, який підтримує вимоги, викладені в позовній заяві, та просить суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач на судове засідання 12.02.2018 р. свого уповноваженого представника не направив, та звернувся до суду з клопотанням (вх. № 3975 від 12.02.2018 р.), в якому просить суд відкласти на іншу дату судовий розгляд позовної заяви по даній справі в зв'язку з перебуванням його представника у службовому відрядженні.

Однак, зазначене клопотання відповідача не підлягає задоволенню, оскільки, дана справа розглядається судом вже досить тривалий час, протягом якого відповідач не був позбавлений можливості реалізувати власні процесуальні права, в т.ч. надати в обґрунтування своїх вимог всі необхідні документи та пояснення в обґрунтування власної правової позиції. Суд зазначає, що розгляд даної справи вже відкладався за відповідним клопотанням відповідача, мотивованим неможливістю прибуття його представника на судове засідання, проте в подальшому відповідач своїх представників на судове засідання знов не направляв, та письмових пояснень з приводу їх неявки також не надавав.

Крім того, відповідач до власного клопотання, всупереч вимог ст.. ст. 73-74, 76-77 ГПК України не надав суду належних та допустимих доказів перебування свого представника у відрядженні. Суд також враховує, що відповідач, як юридична особа не позбавлений можливості для представництва власних інтересів у судах мати декілька представників, та у випадку неможливості прибуття на судове засідання одного з представників направити на це засідання іншого представника.

Таким чином, відповідач не надав суду будь-яких доказів наявності поважних причин неявки його представника на судове засідання.

Суд також враховує, що правова позиція відповідача у даній справі викладена у поданому ним відзиві на позов, до якого останнім додано всі докази в обґрунтування власної правової позиції у спорі по даній справі.

Таким чином, підстав неможливості розгляду даної справи в даному судову засіданні суд не вбачає; відкладення розгляду справи призведе до необґрунтованого затягування її розгляду.

До того ж, статтею 43 ГПК України передбачено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Оскільки неявка на судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справи за відсутності останнього, за наявними в матеріалах справи документами, як це передбачено ст. 202 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 01.11.2014 р. між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, укладено договір поставки № 113-Хв/14 (а. с. 21-22; далі за текстом - договір), за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов'язується поставляти та передавати у власність покупцю визначений цим договором товар, а покупець зобов'язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. п. 2.1 договору поставка товару за цим договором здійснюється постачальником на підставі зробленої заявки покупця протягом трьох календарних днів з моменту її отримання. Постачальник має право на дострокову поставку товару. Сторонами досягнуто домовленості здійснювати постачання товару по даному договору безперервно та ритмічно, не менше двох разів за один календарний місяць, виходячи з потреби покупця в товарі. Якщо протягом календарного місяця буде здійснено одну (або не здійснено жодної поставки товару) і це буде пов'язано з тим, що у покупця не виникатиме потреби в постачанні товару, жодна зі сторін не матиме претензій до іншої сторони та не нестиме відповідальності.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що сторони погоджують асортимент та кількість товару шляхом надіслання покупцем заявки постачальника, складеної на підставі специфікації. Асортимент та кількість партій товару, що поставляється, сторони вказують у видатково-прибуткових накладних які є невід'ємною частиною договору.

Згідно з п. 2.3 договору, поставка партії товару здійснюється силами та за рахунок постачальника на склад покупця, який знаходиться за адресою: згідно замовлення покупця.

Пунктом 2.5 договору передбачено, що поставка партії товару вважається виконаною постачальником в момент передачі партії товару покупцю. Перехід ризику випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) товару від постачальника до покупця відбувається в момент підписання покупцем видатково-прибуткової накладної на партію товару.

Згідно з п. 2.6. договору, в момент приймання товару покупець здійснює перевірку відповідності кількості та якості (комплектності) товару правилам інструкції П-6, затвердженої постановою Держарбітражу при раді міністрів СРСР від 15.06.1965 р., та Інструкції П-7, затвердженої постановою Держарбітражу при раді міністрів СРСР від 25.04.66 р.

Згідно з п. 4.1. - 4.2. договору, покупець оплачує поставлений постачальником товар за цінами, що визначені за одиницю товару у специфікації. Перегляд цін на товари, які пропонуються постачальником до поставки за цим договором, здійснюється шляхом узгодження та підписання нової специфікації зі зміненими цінами на товари, що поставляються. Ціна на товар, яка входить у партію поставки, підтверджується у заявці покупця та вказується у видатково-прибуткових накладних. Зміна ціни товару після його поставки покупцю не допускається.

Пунктами 5.1-5.2 договору (в редакції протоколу розбіжностей до договору поставки № 113-Хв/14 від 01.11.2014 р.; а. с. 23) передбачено, що оплата за кожну поставлену партію товару здійснюється покупцем періодично, протягом 28 (двадцяти восьми) банківських днів з моменту поставки товару на склад покупця, виходячи з ритмічності поставок товару по даному договору.

Оплата здійснюється шляхом переказу покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що визначений у договорі.

Пунктом 5.3 договору визначено, що оплата здійснюється покупцем на підставі цього договору та накладної, за якою передавався товар, або на підставі рахунку. При здійсненні платежу покупець обов'язково повинен вказувати у платіжному дорученні номер та дату цього договору, номер та дату видатково-прибуткової накладної (товарно-транспортної накладної), або номер та дату рахунку.

Згідно з п. 6.2 договору в разі прострочення покупцем оплати товару постачальник має право вимагати, а покупець зобов'язаний сплатити пеню у розмірі подвійної ставки НБУ, яка діє на момент виконання зобов'язання, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Як свідчать матеріали справи, позивачем на виконання умов договору за період з 27.01.2015 р. по 07.06.2017 р. поставлено відповідачу товар з видатковими накладними (т. 1 а. с. 75-311) на загальну суму 2305866,29 грн.

Відповідачем зазначений товар оплачено лише частково, а саме, на суму 1984430,98 грн., що в т.ч. підтверджується наданими позивачем виписками з банківських рахунків позивача (т. 1 а. с. 312-320).

Решту боргу за поставлений товар в сумі 321435,31 грн. відповідач не сплатив.

З метою досудового врегулювання спору позивачем звернувся до відповідача з претензією за вих. № 191 від 27.10.2017 р. в якій вимагав сплатити існуючий борг в сумі 321435,31 грн., проте, зазначена претензія була залишена відповідачем без відповіді та без задоволення.

Обставини щодо стягнення зазначеної заборгованості стали підставами для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Обставини щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором у загальному розмірі 321435,31 грн. стали підставами для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Крім того, в зв'язку з простроченням відповідачем своїх зобов'язань, позивачем на підставі умов договору та відповідних вимог чинного законодавства України також нараховано до стягнення з відповідача 47575,09 грн. пені, 18278,33 грн. інфляційних та 5610,85 грн. 3% річних за прострочення оплати товару за кожною з видаткових накладних щодо поставок з 17.02.2017 р. по 07.06.2017 р. за загальний період прострочення з 29.03.2017 р. по 01.12.2017 р.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу приписів статей 691, 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Разом з тим, відповідно до п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

В ст. 1 цього Закону встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Кожною стороною (підприємством), що брала участь у здійсненні господарської операції, мають бути отримані первинні документи для записів у регістрах бухгалтерського обліку, інформація в яких ідентично засвідчує зміст господарської операції. Первинні документи складаються на бланках типових форм, затверджених Міністерством статистики України, а також на бланках спеціалізованих форм, затверджених міністерствами і відомствами України.

Пунктом 2 ст. 9 цього Закону встановлено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Суд констатує, що надані позивачем в обґрунтування позовних вимог видаткові накладні (т. с. 1, а. с. 75-311) містять підписи постачальника та отримувача товару та скріплені печатками підприємств позивача та відповідача.

За таких обставин, суд визнає факт здійснення позивачем на користь відповідача поставок за цими накладними доведеним.

Посилання відповідача на те, що позивач не надав суду заявок покупця на здійснення поставки суд вважає такими, що жодним чином не спростовують факт здійснення поставок позивачем на користь відповідача за вищевказаними накладними (т. с. 1, а. с. 75-311). До того ж, за змістом п. 2.2. договору, асортимент та кількість партій товару, що поставляється, сторони вказують у видатково-прибуткових накладних які є невід'ємною частиною договору. Такі видаткові накладні сторонами складені, підписані, та скріплені печатками, а їх копії залучені до матеріалів справи.

Крім того, суд також враховує, що відповідач заперечуючи проти факту здійснення поставок не надав суду будь-яких доказів неотримання товару, визначеного в спірних накладних, доказів реагування в передбаченому законом порядку з приводу фальсифікації накладних, незаконного використання його печатки, незаконного отримання товару від імені відповідача сторонніми особами, тощо.

Посилання відповідача на факт несанкціонованого втручання в роботу його комп'ютерів та зумовлену в зв'язку з цим втрату бази бухгалтерський даних («1С-бухгалтерія») не спростовують факту невиконання відповідачем своїх зобов'язань з оплати отриманого товару.

Суд констатує, що строк оплати товару за видатковими накладними (т. с. 1, а. с. 75-311) з урахуванням вимог п.п. 5.1.-5.2. договору є таким, що настав.

Оскільки відповідач не надав суду доказів повної оплати отриманого товару за вказаними накладними, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 321435,31 грн. боргу за договором.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Факт прострочення відповідачем виконання зобов'язань з оплати отриманого товару на суму 321435,31 грн. за видатковими накладними щодо поставок з 17.02.2017 р. по 07.06.2017 р. за загальний період прострочення з 29.03.2017 р. по 01.12.2017 р. підтверджується матеріалами справи, та відповідачем жодним чином не спростовується.

Зазначене, з урахування вимог ст. 625 ЦК України надає право позивачу на нарахування інфляційних та 3% річних за таке прострочення.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних та річних суд констатує його помилковість в частині визначення днів прострочення відповідачем виконання своїх зобов'язань, та арифметичну арифметичну невірність.

Здійснивши самостійно відповідний розрахунок інфляційних та річних за прострочення оплати товару, та врахувавши той факт, що формування позовних вимог є диспозитивним правом позивача, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 18278,33 грн. інфляційних та 5032,54 грн. річних за прострочення оплати товару на загальну суму 321435,31 грн. отриманого за видатковими накладними щодо поставок з 17.02.2017 р. по 07.06.2017 р. за загальний період прострочення з 29.03.2017 р. по 01.12.2017 р.

В решті позову про стягнення річних слід відмовити в зв'язку з безпідставністю їх заявлення до стягнення.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що

встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Оскільки умовами укладеного між сторонами договору (п. 6.2.) передбачено відповідальність відповідача у випадку прострочення сплати отриманого товару у вигляді сплати пені у розмірі подвійної ставки НБУ, яка діє на момент виконання зобов'язання, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, і матеріалами даної справи підтверджено факт прострочення відповідачем таких зобов'язань щодо оплати товару на загальну суму 321435,31 грн. отриманого за видатковими накладними щодо поставок з 17.02.2017 р. по 07.06.2017 р., вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за таке прострочення суд визнає правомірними.

Разом з тим, перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, суд констатує його невідповідність вимогам пункту 6 ст. 232 ГК України щодо можливого строку нарахування штрафних санкцій та часткову арифметичну невірність.

Здійснивши самостійно відповідний розрахунок пені, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 39851,02 грн. пені за прострочення оплати товару на загальну суму 321435,31 грн. отриманого за видатковими накладними щодо поставок з 17.02.2017 р. по 07.06.2017 р. за прострочення оплати що мали місце з 29.03.2017 р. по 01.12.2017 р.

В решті позову про стягнення пені слід відмовити в зв'язку з безпідставністю її заявлення до стягнення.

Здійснюючи розподіл судових витрат, суд зазначає наступне:

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами п. п. 1-2 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Крім того, ч. 4-5 зазначеної статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів розмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем (далі за текстом - клієнт) та адвокатським об'єднанням "Шевердін і партнери" (далі за текстом - адвокатське об'єднання) укладено договір про надання правової допомоги № 23/10/17 від 23.10.2017 р. (т. с. 1; а. с. 322-324), предметом якого є представництво інтересів клієнта по справі за позовом ТОВ «Тетафарм» до ТОВ «Титан» про стягнення заборгованості за договором поставки № 113-Хв/14 від 01.11.2014 р.

Додатковою угодою № 1 від 23.10.2017 р. до договору сторони узгодили, що гонорар адвокатського об'єднання по договору № 23/10/17-10 складає 48215,00 грн., що складає 15% від суми заборгованості ТОВ «Титан» перед ТОВ «Тетафарм» за договором поставки № 113-Хв/14 від 01.11.2014 р. станом на 10.10.2017 р., та сплачується наступним чином:

16393 грн. що дорівнює 34% розміру гонорару - протягом 2 днів з моменту укладання договору;

16393,00 грн. що дорівнює 34% розміру гонорару - протягом 5 днів після подання позову до господарського суду Харківської області;

15429,00 грн., що дорівнює 32% розміру гонорару - протягом 5 днів з моменту повного виконання рішення суду (примусового чи добровільного), що стосується предмету даного договору.

Як свідчать матеріали справи, платіжними дорученнями № 459 від 26.10.2017 р. та № 1078 від 11.12.2017 р. позивач сплатив на користь адвокатського об'єднання 32786,00 грн. за послуги, надані останнім по договору про надання правової допомоги № 23/10/17-10 від 23.10.2017 р.

Позивач зазначає, що решту вартості послуг у сумі 15429,00 грн. є неоплаченою, оскільки строк її оплати ще не настав.

При поданні позовної заяви, позивачем заявлено про понесення ним судових витрат, які складаються з 5893 грн. судового збору та 48215 грн. витрат на оплату послуг з надання правової допомоги за договором про надання правової допомоги № 23/10/17-10 від 23.10.2017 р. Зазначені судові витрати позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Суд констатує, що хоча відповідач у відзиві на позов і зазначав, що на його думку розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на правову є необґрунтованим та завищеним, проте, відповідного клопотання про їх зменшення в порядку, визначеному п. 5 ст. 126 ГПК України, суду не надавав.

Здійснюючи розподіл судових витрат враховує те, що позивачем в обґрунтування факту понесення витрат на правову допомогу надано суду докази сплати лише 32786,00 грн., тоді як доказів сплати решти заявленої до стягнення суми в розмірі 15429,00 грн. матеріали справи не містять. Крім того, за змістом п. 1 додаткової угоди № 1 від 23.10.2017 р. до договору про надання правової допомоги № 23/10/17 від 23.10.2017р. суму 15429,00 грн. позивач має сплатити вже після фактичного (примусового чи добровільного) виконання судового рішення по даній справі, тобто сплата зазначеної суми не має відношення до розгляду даної справи, а пов'язана з оплатою послуг адвокатського об'єднання щодо стягнення грошових коштів вже після винесення рішення. Таким чином, вимоги про покладання на відповідача витрат на правову допомогу в сумі 15429,00 грн. суд визнає необґрунтованими.

При цьому, суд керується вимогами п. п. 1, 4 ст. 129 ГПК України, згідно з якими у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням вказаних обставин, суд приходить до висновку про покладання на відповідача судових витрат в наступних розмірах: 5768,96 грн. судового збору та 32093,19 грн. витрат на правову допомогу. Зазначені судові витрати слід також стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан" (адреса: 62472, Харківська обл., м. Мерефа, вул. Дніпропетровська, буд. 223, кім. 8-8; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тетафарм» (адреса: 79069, м. Львів, вул. Шевченко, буд. 313, офіс 509; ):

321435,31 грн. - заборгованості за договором поставки № 113-Хв/14 від 01.11.2014 р.;

39851,02 грн. - пені;

18278,33 грн. - інфляційних;

5032,54 грн. - 3% річних;

32093,19 грн. - витрат на оплату послуг з надання правової допомоги за договором про надання правових послуг № 23/10/17-10;

5768,96 грн. - судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.02.2018 р.

Суддя О.І. Байбак