РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.02.2018Справа № 910/38/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Любченко М.О.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група», м.Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Саторі-Сіті», м.Київ

про стягнення 15 432,55 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Саторі-Сіті» про стягнення 15 432,55 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» на підставі договору №28-2809-13-00372 від 24.12.2013р. добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті, з огляду на настання 30.01.2015р. страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, виплачено страхове відшкодування страхувальнику автомобіля Renault Logan MCV, державний номер НОМЕР_1, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги до власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки як роботодавця особи, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем та була визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення.

Згідно з п.1 ч.5 ст.12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 ст.247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.1 ст.250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. (ч.5 ст.252 Господарського процесуального кодексу України).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.01.2018р. позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи у розумінні ч.5 ст.12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв'язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

Частиною 5 ст.176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому ст.242 цього Кодексу, та з додержанням вимог ч.4 ст.120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Нормами ч.4 ст.89 Цивільного кодексу України передбачено, що відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами ч.1 ст.7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи, ухвала від 09.01.2018р. про відкриття провадження у справі була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 02140, АДРЕСА_1.

Станом на дату розгляду справи конверт з ухвалою від 09.01.2018р. про відкриття провадження у справі було повернуто до суду відділенням поштового зв'язку з відміткою «за закінченням строку зберігання».

Згідно з п.5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення.

Відтак, за висновками суду, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки «за закінченням строку зберігання» свідчить про відмову відповідача отримати копію судового рішення за адресою свого місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, і вважається днем вручення відповідачу ухвали суду про відкриття провадження у справі в силу положень п.5 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами ч.1 ст.9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливость ознайомитись, з ухвалою про відкриття провадження у справі від 09.01.2018р. в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Частиною 2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.01.2018р., не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

24.12.2013р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» (як страховиком), та Представництвом «Лабораторія Іннотек Інтернасьйональ» (як страхувальником) укладено договір №28-2809-13-00372 добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами, згідно якого страховик взяв на себе зобов'язання зокрема, компенсувати будь-яке пошкодження або знищення транспортного засобу марки/моделі Renault Logan MCV, державний номер НОМЕР_1, внаслідок настання страхового випадку. Страховим випадком згідно п.11.1. договору є, в т.ч., дорожньо-транспортна пригода. Строк дії договору №28-2809-13-00372 від 24.12.2013р. визначено сторонами з 20.02.2014 по 19.02.2015.

Відповідно до довідки №57085010 про дорожньо-транспортну пригоду 30.01.2015р. у м.Києві на вул.Воровського - вул.Златоустівська відбулась дорожньо-транспортна пригода (зіткнення) за участю транспортних засобів марки/моделі Renault Logan MCV, державний номер НОМЕР_1, який належав Представництву «Лабораторія Іннотек Інтернасьйональ», під керуванням ОСОБА_2, та автомобілем марки/моделі Toyota FJ Cruiser, державний номер НОМЕР_2, який належав Товариству з обмеженою відповідальністю «Саторі-Сіті», під керуванням ОСОБА_3, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Дорожньо-транспортна пригода відбулась з огляду на порушення водієм ОСОБА_3 Правил дорожнього руху України. Вину останнього у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, встановлено постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 19.02.2015р. у справі №761/4137/15-п.

Відповідно до наявних в матеріалах справи документів, 02.02.2015р. страхувальник звернувся до позивача з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування за договором №28-2809-13-00372 від 24.12.2013р.

Згідно страхових актів №ДККА-42560 від 09.02.2015р., №ДККА-42560/1 від 02.03.2015р. та №42560/2 від 16.03.2015р. підставою для визначення розміру вартості матеріального збитку, спричиненого транспортному засобу страхувальника, був експертний висновок/калькуляція №15020223 від 04.02.2015р., лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Кий Авто Холдинг» за вих.№1320 від 27.02.2015р., рахунок - фактура №15022640 від 26.02.2015р. на суму 16 182,55 грн., акт виконаних робіт №15022640 від 13.03.2015р. на суму 16 182,55 грн., складені Товариством з обмеженою відповідальністю «Кий Авто Холдинг».

На підставі вищевказаних документів позивачем прийнято рішення про виплату страхувальнику страхового відшкодування у загальному розмірі 15 432,55 грн.

Позивач, на виконання умов договору №28-2809-13-00372 від 24.12.2013р., перерахував на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Кий Авто Холдинг» 15 432,55 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №2619 від 11.02.2015р. на суму 10 297,35 грн., №4472 від 04.03.2015р. на суму 4 326,07 грн., №5317 від 17.03.2015р. на суму 809,13 грн.

Таким чином, судом встановлено, що внаслідок пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу Renault Logan MCV, державний номер НОМЕР_1, позивачем були понесені витрати на загальну суму 15 432,55 грн.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю підстав, на думку позивача, для стягнення з відповідача понесених ним витрат як з особи, яка відповідальна за шкоду, заподіяну її працівником.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.993 Цивільного кодексу України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Отже, у справі, що розглядається, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати.

Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені в положеннях ст.1166 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч.1 ст.1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак, вирішуючи спір, пов'язаний з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, слід виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини.

Як зазначалось судом, вина водія ОСОБА_3 підтверджується постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 19.02.2015р. у справі №761/4137/15-п.

При цьому, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» закріплено обов'язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Згідно з ч.ч.1, 4 ст.21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Позивач в обґрунтування підстав заявлення вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Саторі-Сіті» посилається на норму ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв'язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків).

Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, перебуває з організацією в трудових відносинах і шкода заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 28.01.2015р. у справі №6-229цс14 та від 21.09.2016р. у справі №6-933цс16.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.76 Господарського процесуального кодексу України визначено, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Матеріали справи (довідка №57085010 про дорожньо-транспортну пригоду від 30.01.2015р.) свідчать, що станом на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди 30.01.2015р. транспортний засіб Toyota FJ Cruiser, державний номер НОМЕР_2, експлуатувався без укладення договору (полісу) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. При цьому, власником вказаного транспортного засобу було Товариство з обмеженою відповідальністю «Саторі-Сіті».

Як встановлено судом, на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди 30.01.2015р. ОСОБА_3 перебував на посаді керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Саторі-Сіті», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, складеного на дату 30.01.2015р.

Відтак, матеріалами справи підтверджується факт наявності трудових відносин між відповідачем та ОСОБА_3 на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди 30.01.2015р.

При цьому, в матеріалах справи не міститься спростування обставин виконання ОСОБА_3 своїх трудових обов'язків на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи наведене, господарський суд дійшов висновку, що у даному випадку особою, відповідальною за завдані збитки, відповідно до положень ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України, є відповідач, а отже, звернення позивача до суду з розглядуваними позовними вимогами саме до Товариства з обмеженою відповідальністю «Саторі-Сіті» є обґрунтованим.

Отже, з огляду на те, що господарським судом на підставі поданих доказів були встановлені обставини понесення позивачем витрат на суму 15 432,55 грн. внаслідок заподіяння шкоди з вини працівника відповідача, позовні вимоги заявлені до Товариства з обмеженою відповідальністю «Саторі-Сіті» ґрунтуються на нормах закону та є правомірними.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Саторі-Сіті» про стягнення 15 432,55 грн. є належним чином доказово обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про задоволення позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи судом першої інстанції в сумі 1 600 грн. покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (03038, м.Київ, вул.Івана Федорова, буд.32, літ.А, ідентифікаційний код 30859524) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Саторі-Сіті» (02140, м.Київ, вул.Б.Гмирі, буд.1-Б/6, кв.16, ідентифікаційний код 34968707) про стягнення 15 432,55 грн. задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Саторі-Сіті» (02140, м.Київ, вул.Б.Гмирі, буд.1-Б/6, кв.16, ідентифікаційний код 34968707) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (03038, м.Київ, вул.Івана Федорова, буд.32, літ.А, ідентифікаційний код 30859524) грошові кошти в сумі 15 432,55 грн. та судовий збір в розмірі 1 600 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017р. №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 19.02.2018р.

Суддя М.О.Любченко