ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

30.01.2018 р. Справа№ 2/118

Суддя Господарського суду Львівської області Мазовіта А.Б., розглянувши матеріали

за скаргою:Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, м. Київ;
на дії:Старшого державного виконавця Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_1, м. Червоноград, Львівська область;
у справі:№2/118
стягувач:Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, м. Київ;
боржник-1: боржник-2:Відкрите акціонерне товариство «Червоноградське гірничомонтажне управління», м. Червоноград; Державне підприємство «Львіввугілля», м. Сокаль, Львівська область;

За участю представників:

від боржника (скаржника): не зявився;

від стягувача: не зявився;

від ВДВС: не зявився

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано скаргу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, м. Київ на дії старшого державного виконавця Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_1, м. Червоноград, Львівська область у справі №2/118 за позовом заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Міністерства вугільної промисловості України, м. Київ до відповідача-1 Відкритого акціонерного товариства «Червоноградське гірничомонтажне управління», м. Червоноград та відповідача-2 Державного підприємства «Львіввугілля», м. Сокаль про стягнення 510 164 грн. 50 коп.

Ухвалою суду від 22.01.2018 розгляд скарги було призначено до розгляду на 30.01.2018.

Сторони та ВДВС явку представників в судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлені належним чином.

Стягувач (скаржник) в скарзі зазначив, що Господарським судом Львівської області 30.07.2009 винесено рішення у справі №2/118 про стягнення солідарно з Відкритого акціонерного товариства «Червоноградське гірничомонтажне управління» та Державного підприємства «Львіввугілля» на користь Міністерства вугільної промисловості України 510 164 грн. 50 коп. заборгованості. У даній справі 11.08.2009 було видано наказ про примусове виконання рішення суду. Стягувач (скаржник) звернувся до Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області із заявою про примусове виконання рішення, до якої долучив вищевказаний наказ. 21.12.2017 старшим державним виконавцем Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області було винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання. Вказане повідомлення мотивоване тим, що поданий до примусового виконання наказ не відповідає вимогам до виконавчого документа, які передбачені ч. 2 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» (у разі, якщо рішення ухвалено проти кількох відповідачів, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач). Стягувач (скаржник) вважає такі дії незаконними, а тому просив суд визнати дії старшого державного виконавця щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачеві без прийняття до виконання неправомірними, скасувати повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання та зобовязати державного виконавця прийняти до примусового виконання наказу Господарського суду Львівської області від 11.08.2009 року у справі №2/118.

Розглянувши матеріали скарги, суд встановив наступне.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.07.2009 у справі №2/118 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто солідарно з Відкритого акціонерного товариства «Червоноградське гірничомонтажне управління» та Державного підприємства «Львіввугілля» в користь державного бюджету на рахунок Міністерства вугільної промисловості України 496 680 грн. 00 коп. основного боргу, 13 484 грн. 50 коп. пені за несвоєчасне повернення позики.

На виконання рішення Господарського суду Львівської області від 30.07.2009 у справі №2/118 було видано 11.08.2009 наказ про примусове виконання рішення. Наказ був дійсний для предявлення протягом трьох років, тобто до 11.08.2012.

Ухвалою від 01.07.2013 судом було поновлено строк для предявлення до виконання наказу господарського суду Львівської області, виданого 11.08.2009 на виконання рішення Господарського суду Львівської області від 30.07.2009 у справі №2/118.

Ухвалою від 19.07.2017 судом було поновлено строк для предявлення наказу від 11.08.2009 у справі № 2/118 до виконання, видано дублікат даного наказу, замінено позивача його правонаступником - Міністерством енергетики та вугільної промисловості України.

21.12.2017 старшим державним виконавцем Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області було винесено повідомлення №6/55427415/15659 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», у звязку з тим, що виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим ч. 2 цієї статті, а саме: у разі, якщо рішення ухвалено проти кількох відповідачів, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач.

У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 зазначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 виконавець зобовязаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Частиною 2 ст. ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 передбачено, що у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов'язок чи право стягнення є солідарним.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно ст. 116 ГПК України (в редакції, яка була чинною на момент видачі наказу) виконання рішення господарського суду проводиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Наказ видається стягувачеві або надсилається йому після набуття судовим рішенням законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 ГПК України (в редакції, яка була чинною на момент видачі наказу), наказ має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 (в редакції, яка була чинною на момент видачі наказу) (вимоги до виконавчого документу), у виконавчому документі зазначається: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або імя (прізвище, власне імя та по батькові за наявності) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 6) строк предявлення виконавчого документа до виконання.

Як вбачається з тексту наказу Господарського суду Львівської області від 11.08.2009 у справі №2/118, наказ містив усі необхідні дані, що були передбачені ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на момент видачі наказу). Ці дані повністю відповідають рішенню суду від 30.07.2009.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обовязок чи право стягнення є солідарним.

Згідно ч. 4 ст. 116 ГПК України (в редакції, яка була чинною на момент видачі наказу) якщо судове рішення прийнято на користь декількох позивачів, або проти декількох відповідачів, або якщо виконання повинно бути проведено в різних місцях, видаються накази із зазначенням тієї частини судового рішення, яка підлягає виконанню за даним наказом.

Ця норма повязана з нормою ст. 23 ГПК України (в редакції, яка була чинною на момент видачі наказу), згідно з якою позов може бути подано кількома позивачами чи до кількох відповідачів. Кожний із позивачів або відповідачів щодо іншої сторони виступає в судовому процесі самостійно.

Водночас, якщо має місце процесуальна співучасть на стороні позивача чи відповідача, видається один наказ на стягнення всієї суми.

Інститут процесуальної співучасті виникає як наслідок існування множинності осіб у матеріальному правовідношенні на стороні боржника чи кредитора. Це може бути повязане з солідарною відповідальністю осіб у зобовязанні.

Відповідно до ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Оскільки стягувач скористався наданим йому правом та предявив вимогу про виконання зобовязання до обидвох боржників в повному обсязі, суд позбавлений права самостійно визначати в якому обсязі має відповідати кожний з боржників та видавати накази щодо кожного із боржників.

Наведене також підтверджується і розясненням Вищого господарського суду України, в якому зазначено, що якщо кілька відповідачів, до яких було предявлено вимогу, солідарно відповідають за зобовязанням, господарським судом може бути видано один наказ на стягнення всієї суми, - але саме один, а не декілька (п. 48 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 29.09.2009 №01-08/530 «Про деякі питання, порушені у доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України»).

В ч. 3 п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» зазначено про те, що якщо кілька відповідачів, до яких було предявлено вимогу, солідарно відповідають за зобовязанням, господарським судом може бути видано один наказ, в якому зазначається, що право стягнення є солідарним (частина друга статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

З врахуванням наведеного, суд вважає, що видача судом наказу про солідарне стягнення з відповідачів (зазначення двох відповідачів) на користь позивача заборгованості, повністю відповідало вимогам Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про виконавче провадження» в тих редакціях, які були чинними на момент видачі наказу.

Слід також зазначити, що Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 не встановлено вимоги приводити у відповідність до його положень виконавчі документи, які були видані до набрання ним чинності.

Згідно абз. 2 ст. 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до абз. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Згідно ч. 1 ст. 343 ГПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ч. 3 ст. 343 ГПК України).

Слід також зазначити, що господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, повязані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобовязати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що наведені скаржником доводи є підставними, та підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 4, 18, 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 234, 339, 343 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, м. Київ на дії старшого державного виконавця Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, м. Червоноград, Львівська область задоволити.

2. Визнати дії старшого державного виконавця Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_1 щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачеві без прийняття до виконання від 21.12.2017 року №6/55427415/15659 неправомірними.

3. Скасувати повідомлення старшого державного виконавця Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_1 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 21.12.2017 року №6/55427415/15659.

4. Зобовязати старшого державного виконавця Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_1 прийняти до примусового виконання дублікат наказу Господарського суду Львівської області від 11.08.2009 року у справі №2/118.

5. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного господарського суду протягом 10 днів з дня проголошення.

6. Веб-адреса сторінка суду http://lv.arbitr.gov.ua на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається.

Ухвалу підписано 05.02.2018 року.

Суддя Мазовіта А.Б.