ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2018 р. Справа № 922/3643/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О. В., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Фоміна В. О.

за участю секретаря судового засідання Кладько А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача вх. №3858 Х/2 на рішення господарського суду Харківської області від 28.11.2017 у справі № 922/3643/17 (суддя Шатерніков М.І., рішення ухвалено о 12 год.30 хв. у приміщенні господарського суду Харківської області; повний текст складено 04.12.2017)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Бурове управління "Укрбургаз", м.Красноград Харківської області,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВК", м.Харків,

про стягнення 267541,92 грн. штрафних санкцій

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" в особі філії Бурове управління "Укрбургаз" (позивач) 30.10.2017 звернулось до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача - ТОВ "АВК" штрафних санкцій у розмірі 267541,92 грн., з яких: 168038,52 грн. - пеня; 99506,40 грн. - штраф, які нараховані в порядку п. 7.10 договору, у зв’язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № УБГ 508/015-16 від 28.11.2016 щодо своєчасної поставки обумовленого у договорі товару.

Рішенням господарського суду Харківської області від 28.11.2017 позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 168038,52 грн. пені, 99506,40 грн. штрафу та суму витрат зі сплати судового збору в розмірі 4013,13 грн. Суд першої інстанції зазначив, що відповідач з 01.04.2017 р. прострочив виконання взятого на себе зобов'язання за договором поставки УБГ 508/015-16 від 28.11.2016 щодо своєчасної поставки товару, тому враховуючи встановлену у договорі відповідальність за неналежне виконання умов договору у вигляді стягнення одночасно пені та штрафу, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню як правомірні. В ході розгляду справи судом першої інстанції було також розглянуто клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 90% та відмовлено в його задоволенні з наступних підстав: неналежне виконання третіми особами (контрагентами) своїх зобов'язань перед виконавцем, на що посилався відповідач, є комерційним ризиком останнього, а тому не може бути підставою для неналежного виконання зобов'язань перед позивачем; відповідачем в порядку приписів ст. 33, 34 ГПК України, не доведено його скрутного фінансового становища; обставини, на які посилається відповідач, не є винятковими для зменшення розміру штрафних санкцій; враховуючи фінансовий стан та інтереси позивача як кредитора за договором, умовами якого сторони узгодили відповідний строк поставки продукції (до 31.03.2017) та відповідальність за порушення строку повернення продукції (п. 7.10 Договору), підстави для застосування в даному випадку норм п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України відсутні,

Відповідач із рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, наведених у ст.104 ГПК України, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково: стягнути з відповідача на користь позивача 26754,19 грн. та суму витрат зі сплати судового збору.

Апелянт, не заперечуючи факту прострочення ним виконання договірного зобов’язання та правильності нарахування позивачем суми пені та штрафу, водночас не погоджується з відмовою місцевого господарського суду у клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій. На його думку, судом першої інстанції не враховано, що наведена в позовній заяві сума штрафних санкцій 267541,92 грн. є надмірно великою в порівнянні з загальним розміром виконаного відповідачем зобов’язання на суму 2400000,00 грн.; не взято до уваги вимоги ст.233 ГК України щодо врахування ступеню виконання зобов’язання боржником, майнового стану сторін зобов’язання, не лише майнових, але і інших інтересів сторін; можливості зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій у разі якщо порушення зобов’язання не завдало збитків іншим учасникам господарських правовідносин (відповідач посилається на те, що позивачеві не було завдано збитків через невиконання відповідачем зобов’язання); судом не надано оцінки тим обставинам, що відповідач неодноразово звертався до позивача з проханнями та пропозиціями щодо уникнення неналежного виконання зобов’язань. В обґрунтування своїх вимог відповідач також посилається на правову позицію, викладену в постанові Вищого господарського суду України від 04.03.2015 у справі №902/930/14.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22.12.2017 відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, встановлено строк позивачеві для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі.

Як вбачається з повідомлення відділення зв'язку, долученого до матеріалів справи, позивач отримав копію вказаної ухвали 29.12.2017. У межах встановленого судом строку, а саме, 05.01.2018, позивач надіслав суду поштою відзив на апеляційну скаргу разом із доказами направлення його копії відповідачеві. До Харківського апеляційного господарського суду відзив надійшов 10.01.2018. Позивач не погоджується з доводами відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, та зазначає, що обставини, на які посилається апелянт як на підставу для зменшення розміру штрафних санкцій, не є винятковими, оскільки саме відповідач як постачальник за договором несе повну відповідальність за наслідки, пов’язані з затримкою постачання товару.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.01.2018 справу було призначено до розгляду на 05.02.2018.

Позивач, повідомлений належним чином про час та місце судового засідання, не направив свого представника для участі у вказаному засіданні.

Представник відповідача в судовому засіданні 05.02.2018 наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги.

В ході апеляційного розгляду даної справи Харківським апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача погодився з тим, що судом досліджено всі докази, які надано до справи у відповідності до ст.74 ГПК України та які стосуються меж апеляційного розгляду справи.

За таких обставин колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача у судовому засіданні та враховуючи, що правову позицію позивача в даному апеляційному провадженні викладено у відзиві на апеляційну скаргу, дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

28.11.2016 між ПАТ "Укргазвидобування" (покупець) та ТОВ "АВК" (постачальник) було укладено договір поставки №УБГ 508/015-16 (а.с.19), згідно з п. 1.1. якого постачальник зобов’язується поставити покупцю товар, зазначений в специфікації, що додається до договору і є його невід’ємною частиною, а покупець - прийняти та оплатити такий товар.

Відповідно до п. 5.2. договору датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару або видаткової накладної. Згідно з п. 6.3.1. договору постачальник зобов’язався забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором та графіком поставки (додаток №2), що є невід'ємною частиною договору.

Згідно з п.5.11 договору, відповідальність за наслідки, пов’язані із затримками при постачанні товару, приймає на себе постачальник.

У п.7.10 договору сторони визначили, що в разі невиконання постачальником взятих на себе зобов’язань з поставки товару у строки, зазначені в графіку поставки товару до даного договору, останній сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1% від вартості недопоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості недопоставленого або несвоєчасно поставленого товару.

Як вбачається з підписаних обома сторонами специфікації №1 від 28.11.2016 року та графіку поставки товару (а.с.29, 30), сторони узгодили найменування, кількість, ціну та термін поставки товару, а саме, відповідач зобов’язався поставити 4 одиниці товару на загальну вартість 2400000,00 грн. до 31.03.2017.

Однак відповідач здійснив поставку двох одиниць товару на суму 978480,00 грн. лише 26.04.2017, що підтверджується видатковою накладною № РН-0000350 від 26.04.2017 (а.с.32) та ще двох одиниць товару на суму 1421520,00 грн. 11.07.2017, що підтверджується видатковою накладною № РН-0000735 від 11.07.2017 (а.с. 33). Тобто поставку товару за накладною від 26.04.2017 відповідачем було прострочено на 25 днів, а за накладною від 11.07.2017 – на 101 день.

За таких обставин, на підставі п. 7.10. договору, позивачем нараховано на вартість першої частини несвоєчасно поставленого товару (978480,00 грн.) пеню за період з 01.04.2017 по 26.04.2017 (25 днів) в розмірі 24462,00 грн. та на вартість другої частини несвоєчасно поставленого товару (1421520,00 грн.) - пеню за період з 01.04.2017 по 11.07.2017 (101 день) в розмірі 143573,52 грн. Крім того, з урахуванням прострочення поставленого товару по накладній № РН-0000735 від 11.07.2017 на 101 день, тобто понад 30 днів, позивачем нараховано штраф у розмірі 99506,40 грн. (1421520,00*7%= 99506,00).

Вказані позовні вимоги було задоволено місцевим господарським судом у повному обсязі.

Надаючи оцінку аргументам місцевого господарського суду у відповідності до підпункту б) пункту 2 частини 1 статті 282 ГПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду у відповідності до вищенаведених приписів ст.269 ГПК України, колегія суддів зазначає, що з висновками суду першої інстанції слід погодитися з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як було встановлено судом першої інстанції на підставі наявних у справі доказів та не заперечувалося представником відповідача в ході апеляційного провадження, відповідач з 01.04.2017 прострочив виконання взятого на себе зобов'язання за договором поставки УБГ 508/015-16 від 28.11.2016 щодо своєчасної поставки товару.

Відповідно до ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 ст. 624 ЦК України встановлено: якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга ст.549 Цивільного кодексу України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя ст.549 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з умов укладеного між сторонами договору (п.7.10), ними встановлено одночасне стягнення пені та штрафу, що відповідає принципу свободи договору, встановленому ст.627 ЦК України.

Перевіривши наведений у позовній заяві розрахунок пені та штрафу, з правильністю якого погодився суд першої інстанції, колегія суддів також зазначає, що вказаний розрахунок є арифметично та методологічно вірним, узгоджується з вищенаведеними приписами чинного законодавства, обставинами справи та умовами договору.

В ході розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції відповідач не заперечував ані факту прострочення ним виконання зобов’язання, ані правильності здійсненого позивачем розрахунку.

Разом з тим, відповідач наполягає на задоволенні поданого ним до суду першої інстанції клопотання від 28.11.2017 (а.с.54) про зменшення розміру штрафних санкцій на 90%. На думку відповідача, стягненню з нього підлягає лише сума 26754,19 грн.

В обґрунтування вищевказаного клопотання ТОВ "АВК" посилається на те, що прострочка поставки сталася через допущення його контрагентами затримки з виробництвом комплектуючих для товару, який мало бути поставлено позивачеві. На доказ даної обставини відповідачем було надано до суду першої інстанції копії листів контрагентів, ТОВ "Електра" та ТОВ "НВП Енергія 21" (а.с. 60, 61), якими вказані підприємства повідомляли ТОВ "АВК" про те, що необхідні комплектуючі будуть йому відвантажені лише наприкінці квітня 2017 року. Крім того, відповідач вказує, що штрафні санкції, нараховані позивачем, є надмірно великими порівняно із збитками кредитора (які, на його думку, відсутні), посилається на те, що в направлених позивачеві листах (а.с.57, 59, 62, 63) неодноразово попереджав його про неможливість виконання ТОВ "АВК" своїх договірних зобов’язань у встановлені строки та просив розірвати договір, а після отримання відмови позивача у вказаному проханні (а.с.58) просив пролонгувати термін поставки продукції до 30.04.2017. Відповідач наголошує, що з усієї вартості поставки, яка становить 2400000,00 грн., зобов’язання виконане на 100%, а також, посилаючись на загальновідомий факт існування в Україні економічної кризи, повідомляє про скрутне фінансове становище ТОВ "АВК". Аналогічні аргументи наведено відповідачем і в апеляційній скарзі.

Стосовно вищевикладених тверджень апелянта колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Тобто законодавцем встановлено обов’язковість та безумовність стягнення неустойки в повному розмірі за порушення договірних зобов’язань.

Згідно зі ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як було встановлено вище, розмір та умови нарахування відповідної неустойки (штрафу та пені) погоджено сторонами в п.7.10 укладеного між ними договору. При цьому договір не було розірвано або визнано недійсним у встановленому порядку – дана обставина підтверджується матеріалами справи та поясненнями представника відповідача в судовому засіданні 05.02.2018.

Право господарського суду у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, передбачено п. 3 ч.1 ст. 83 ГПК України (в редакції, що була чинною на момент ухвалення оскаржуваного рішення від 28.11.2017). Зазначена норма ГПК України може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою матеріального права, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме ч. 3 ст. 551 ЦК України і ст. 233 ГК України.

Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), в тому числі й з власної ініціативи, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

З наведеного випливає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки (штрафу, пені) є не обов’язком, а правом суду, який, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки – тобто можливість використання судом права на зменшення розміру штрафних санкцій, як і визначення розміру, до якого вони підлягають зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду.

У даній справі відповідач просить зменшити розмір штрафних санкцій на 90%. Колегія суддів зазначає, що задоволення вказаної вимоги фактично призвело б до майже повного звільнення ТОВ "АВК" від відповідальності за порушення договірних зобов’язань. Сума 26754,19 грн., на стягнення якої погоджується відповідач, становить лише близько 1,1% від суми простроченого зобов’язання (2400000,00 грн.)

Разом з тим, згідно зі ст.617 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

У зв’язку з цим, посилання відповідача на затримку поставки товару його контрагентами та на численні звернення ТОВ "АВК" до Бурового управління "Укрбургаз" з пропозицією про розірвання договору (яку не було прийнято позивачем) та з проханням пролонгувати термін поставки продукції, на думку колегії суддів, не можуть вважатися підставами для звільнення ТОВ "АВК" від відповідальності за неналежне виконання договірних зобов’язань - враховуючи також приписи ст. 42, 44 ГК України, на які обґрунтовано посилається місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні і якими встановлено принцип здійснення підприємництва на власний ризик, та норми укладеного між сторонами договору, зокрема, п.5.11, яким передбачено, що відповідальність за наслідки, пов’язані із затримками при постачанні товару, приймає на себе постачальник

Тобто в даному випадку затримка контрагентів із поставкою необхідних комплектуючих належить до власних підприємницьких ризиків ТОВ "АВК".

Окрім того, як вбачається з листів ТОВ "Електра" та ТОВ "НВП Енергія 21" (а.с. 60, 61), вказані підприємства повідомляли ТОВ "АВК" про те, що необхідні комплектуючі будуть йому відвантажені наприкінці квітня 2017 року. Проте поставку товару в повному обсязі було здійснено відповідачем лише у липні 2017 року, при цьому в суді першої та апеляційної інстанції ним не наведено мотивування щодо відсутності своєї вини у тривалій затримці поставки (зокрема, у період з травня по липень). За таких обставин, посилання відповідача на той факт, що зобов’язання, хоча і з запізненням, було виконано ним у повному обсязі, колегія суддів не вважає достатньою підставою для зменшення розміру штрафу та пені.

Щодо тверджень апелянта про відсутність у позивача збитків через невиконання відповідачем договірного зобов’язання, колегія суддів зазначає, що, як вбачається з позовної заяви, ПАТ "Укргазвидобування" в особі філії Бурове управління "Укрбургаз" дійсно не було заявлено до стягнення з ТОВ "АВК" збитків. Однак із даної обставини не вбачається відсутності таких збитків (на що вказує позивач у відзиві на апеляційну скаргу), також відповідачем не доведено, що належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора – враховуючи, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними.

Натомість, як уже зазначалося, сума штрафних санкцій, на стягнення якої погоджується відповідач, становить неспіврозмірно низький відсоток (1,1%) від суми простроченого зобов’язання. На думку колегії суддів, зменшення розміру пені та штрафу, на якому наполягає відповідач, призвело б до порушення законних прав позивача на отримання передбаченої законом та договором неустойки за неналежне виконання відповідачем його договірних зобов’язань.

При цьому, відповідачем у суді першої та апеляційної інстанції не надано доказів перебування ТОВ "АВК" у скрутному фінансовому становищі, а також не доведено, що запропоноване ним зменшення розміру неустойки враховує інтереси обох сторін.

Інших обставин, що могли б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення та задоволення клопотання про зменшення розміру пені та штрафу, апелянтом не наведено. Окрім того, як уже зазначалося, відповідно до змісту норм чинного законодавства, зменшення розміру неустойки є не обов’язком, а правом суду, і вирішення даного питання належить до судового розсуду.

Згідно з вимогами ГПК України (ст.33 в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення місцевого господарського суду, ст.13, 74 в редакції, чинній на момент апеляційного розгляду справи), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте всупереч приписам вищевказаних процесуальних норм, відповідачем в суді першої та апеляційної інстанції не доведено наявності передбачених законом підстав для задоволення його клопотання про зменшення суми пені та не спростовано висновків місцевого господарського суду, якими обґрунтовано відмову в задоволенні вказаного клопотання.

За результатами апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду колегією суддів також не було встановлено наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обов’язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВК" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 28.11.2017 у справі №922/3643/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12.02.18

Головуючий суддя Шевель О. В.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Фоміна В. О.