ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2018м. ДніпроСправа № 904/9403/17

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Рудовська І.А.

за участю секретаря судового засідання Кандиби Н.В.

У справі:

за позовом Приватного акціонерного товариства "ФАРЛЕП-ІНВЕСТ" м.Київ

до Управління праці та соціального захисту населення ОСОБА_1 районної у місті Дніпрі ради м.Дніпро

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 районна у місті Дніпропетровську рада, м. Дніпро

про стягнення 258 102 грн. 27 коп.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2, довіреність №1423 від 08.12.2017р.

від відповідача: ОСОБА_3, довіреність №142 від 10.01.2018р.

від третьої особи: ОСОБА_4, довіреність №4/4-1885 від 14.12.2017р.

Суть спору:

Приватне акціонерне товариство "ФАРЛЕП-ІНВЕСТ" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог - а.с. 1 3 Том № 3) до Управління праці та соціального захисту населення ОСОБА_1 районної у місті Дніпрі ради (далі - відповідач) про стягнення 197 710,05 грн. заборгованості щодо компенсації витрат за телекомунікаційні послуги, надані пільговим категоріям населення в період з 01.12.2015 р. по 31.12.2017 р. та витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.11.2017 р. по справі № 904/9403/17 порушено провадження і розгляд справи призначено до розгляду у судовому засіданні на 21.11.2017 р.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.11.2017 р. розгляд справи відкладено на 12.12.2017 р.

В судовому засіданні 12.12.2017 р. оголошено перерву до 14.12.2017 р. та ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2017 р. продовжено строк розгляд справи до 18.01.2018р.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2017 р. розгляд справи відкладено на 16.01.2018 р. та залучено у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 районну у місті Дніпропетровську раду.

Згідно з пунктом 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (у редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2017 р. справу № 904/9403/17 вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі та призначено підготовче засідання на 16.01.2018 р.

Відтак, з 26.12.2017 року вказана справа розглядалась за правилами Господарського процесуального кодексу України зі стадії відкриття провадження у справі (у редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII).

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2018 р. в порядку п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.02.2018 р.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову з підстав викладених у відзиві на позов.

Представник третьої особи у судому засіданні заперечував проти позовних вимог, з підстав викладених у письмових поясненнях на позов.

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

В порядку ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 13.02.2018 р. оголошені вступна та резолютивна частини судового рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "ФАРЛЕП-ІНВЕСТ" включено до Реєстру операторів, провайдерів телекомунікації, що підтверджується ліцензією серії ДЛ № 000736 на надання послуг телефонного звязку від 23.09.2016 р.

Листами № 238/4ан/03 від 26.01.2016 р. та № 08/01-06/03 від 20.01.2017 р. позивач звертався до відповідача з проханням надати Договір для компенсації послуг звязку пільгової категорії громадян на 2016 рік та на 2017 рік. Відповідач листами № 833 від 16.02.2016 р. та № 1212 від 02.03.2017 р. відмовив в укладенні Договорів на відшкодування наданих послуг пільговим категоріям громадян у 2016 році та у 2017 році до зясування джерела фінансування.

На виконання п. 10 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, позивачем надані відповідачу, як уповноваженому органу розрахунки щодо вартості послуг наданих пільговиками, згідно з формою"2 пільга".

Як зазначає позивач у позові на протязі 2016 - 2017 років відповідач відмовлявся приймати від представника позивача документи на паперових носіях та не відшкодував витрати понесені позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах за 2016 2017 роки.

Таким чином, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог позивач вважає, що відповідач безпідставно ухиляється від виплати йому компенсації за телекомунікаційні послуги, які надані пільговим категоріям населення за 2016 2017 роки, що й стало підставою для звернення позивача до суду із позовом про стягнення 197 710,05 грн.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо, у тому числі компенсаційних виплат за телекомунікаційні послуги, які надані пільговим категоріям населення, визначається Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002 (далі - Порядок №256).

Так, цей Порядок визначає відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу; допомоги сім'ям з дітьми, малозабезпеченим сім'ям, інвалідам з дитинства, дітям-інвалідам, тимчасової державної допомоги дітям та допомоги по догляду за інвалідами I чи II групи внаслідок психічного розладу; компенсації особам, які згідно із статтями 43 і 48 Гірничого закону України мають право на безоплатне отримання вугілля на побутові потреби, але проживають у будинках, що мають центральне опалення; компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян; пільг з послуг зв'язку, зокрема безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі з придбанням відповідних стаціонарних абонентських терміналів, та інших передбачених законодавством пільг (крім пільг на одержання ліків та зубопротезування) за рахунок субвенцій з державного бюджету (п. 1 Порядку № 256).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 256 фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

За приписами частини першої ст. 18 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що не перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на договірній і податковій основі та на засадах підконтрольності у межах повноважень, наданих органам місцевого самоврядування законом.

Головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, згідно з пунктом 3 Порядку № 256, є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, довгострокових зобов'язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України (частина 1 статті 48 Бюджетного кодексу України).

Перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов'язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій, допомоги та компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян (пункт 4 Порядку №256).

Згідно з частиною першою ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетне зобов'язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому (п. 7 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України).

При цьому, згідно з вимогами підпункту "б" пункту 2.9. Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 309 від 02.03.2012, органи Казначейства не реєструють фінансові зобов'язання у разі, зокрема, відсутності у розпорядника бюджетних коштів фактичних надходжень спеціального фонду; відсутності документів, які підтверджують факт узяття бюджетного фінансового зобов'язання.

З огляду на викладені положення законодавства, перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою лише в межах фактичних зобов'язань відповідних бюджетів, які можуть бути зареєстровані виключно за умови наявності документів, що підтверджують факт їх узяття на облік органом Державного казначейства України в передбаченому бюджетним законодавством порядку, зокрема, у відносинах між органами місцевого самоврядування з підприємствами некомунальної форми власності - на підставі відповідного договору. При цьому, обов'язковою також є наявність у розпорядника бюджетних коштів фактичних надходжень спеціального фонду.

Натомість, дослідивши матеріали справи судом встановлено, що жодних договорів з приводу компенсації за телекомунікаційні послуги, які надані пільговим категоріям населення між позивачем та відповідачем у спірних періодах за 2016 рік та за 2017 рік не укладалось.

Відтак, відсутність укладених між сторонами у справі договорів з метою отримання компенсації витрат від надання телекомунікаційних послуг пільговим категорія населення у 2016 та 2017 роках на загальну суму 197 710,05 грн.

Враховуючи вищевстановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що у позивача не виникло право на отримання за рахунок субвенції з Державного бюджету України компенсації витрат за телекомунікаційні послуги, надані пільговим категоріям населення у заявлених періодах.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ч.1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтовані, безпідставні та такі, що задоволенню не підлягають.

Судовий збір, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні уточнених позовних вимог - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили у відповідності до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя ОСОБА_5

Дата підписання рішення, оформленого відповідно до статті 238 ГПК України "19" лютого 2018 р.