КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2018 р. Справа№ 910/13314/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар судового засідання: Іванов О.О.

за участю представників:

позивача: Василенко А.О.;

відповідача-1: Кириченков В.Б.;

відповідача-2: не з'явився;

третьої особи: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Державної казначейської служби України

на рішення Господарського суду міста Києва

від 25.10.2017

у справі №910/13314/17 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ"

до 1) Головного управління юстиції у місті Києві

2) Державної казначейської служби України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на

стороні відповідача-1: Відділ примусового виконання рішень Управління

державної виконавчої служби Головного територіального

управління юстиції у місті Києві

про стягнення 461 984,91 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ" (далі- позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач-1) та Державної казначейської служби України (далі - відповідач-2), в якому просило стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України грошові кошти у загальній сумі 461 984,91 грн., з яких: 426 667,08 грн. - шкода, завдана незаконним стягненням з позивача виконавчого збору, 28 900,29 грн. - інфляційні втрати, 6 417,54 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час здійснення виконавчого провадження ВП №52297349 з рахунку позивача державним виконавцем було безпідставно списано 426 667,08 грн., як виконавчий збір. Позивач вважає, що вказана сума є шкодою, завданою неправомірними діями державного органу, яка має бути відшкодована державою.

В процесі судового розгляду позивач коригував розмір своїх вимог, зокрема, зазначав про те, що сума шкоди в розмірі 426 667,08 грн. 31.08.2017 була перерахована відповідачем-2 на користь позивача, у зв'язку з чим зменшив первісно заявлену суму позову на розмір виплаченої шкоди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2017 (том справи - 1, аркуші справи - 1-2) до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 було залучено Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - третя особа).

Відповідач-1 проти задоволення позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість та непідтвердженість вимог позивача належними доказами. Зокрема, відповідач-1 вважає, що оскільки постанова про стягнення виконавчого збору була визнана протиправною та скасована після закінчення виконавчого провадження, тому сума стягнутого виконавчого збору не може вважатись збитками у розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України. Окрім того, у Департаменту державної виконавчої служби відсутні грошові зобов'язання перед позивачем, а тому положення ст. 625 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин не підлягають застосуванню.

Відповідач-2 та третя особа в судові засідання повноважного представника не направили, письмового відзиву на позов не надали, у зв'язку з чим справа розглядалася місцевим господарським судом за наявними у ній матеріалами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.10.2017 у справі №910/13314/17 (том справи - 1, аркуші справи - 128-138) позов було задоволено повністю, присуджено до стягнення з Державного бюджету України через відповідача-2 на користь позивача 28 900,29 грн. інфляційних втрат, 6 417,54 грн. - 3% річних.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду, відповідач-2 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2017 у справі №910/13314/17 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального права, зокрема, ст. 625 Цивільного кодексу України, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.11.2017 апеляційну скаргу відповідача-2 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 01.02.2018. Окрім того, вказаною ухвалою суду було задоволено клопотання, викладене в апеляційній скарзі, про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення Київським апеляційним господарським судом рішення у даній справі.

11.01.2018 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав ідентичних тим, які зазначалися ним під час розгляду справи місцевим господарським судом.

В судовому засіданні 01.02.2018 представник позивача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 01.02.2018 представник відповідача-1 підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2017 у справі №910/13314/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представники відповідача-2 та третьої особи у судове засідання 01.02.2018 не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка учасників процесу в судове засідання не була визнана обов'язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін та третьої особи про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у відсутності представників відповідача-2 та третьої особи за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 01.02.2018 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

На розгляді Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/4305/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Інвестбудсервіс" про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (позивача у справі №910/13314/17) заборгованості з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/4305/16 від 10.05.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.09.2016, позов було задоволено, присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на користь Публічного акціонерного товариства "Інвестбудсервіс" 2 241 568,56 грн. основного боргу, 153 102,20 грн. 3% річних, 1 808 945,83 грн. інфляційних втрат та 63 054,25 грн. судового збору.

На виконання вказаного судового рішення 12.09.2016 було видано наказ.

22.09.2016 Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №52297349 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва у справі №910/4305/16 від 12.09.2016 про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на користь Публічного акціонерного товариства "Інвестбудсервіс" 4 266 670,84 грн., в якій встановлено боржнику строк для самостійного виконання рішення суду до 26.09.2016 (включно).

Постановою Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 27.09.2016 було стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (позивача у справі №910/13314/17) виконавчий збір у сумі 426 667,08 грн.

Позивач перерахував по вищевказаному виконавчому провадженню на користь Публічного акціонерного товариства "Інвестбудсервіс" заборгованість згідно з платіжними дорученнями №32475 від 04.10.2016 та №32476 від 04.10.2016.

Водночас, на підставі платіжної вимоги №435/16 від 06.10.2016 з рахунку позивача були списані грошові кошти у сумі 427 000 грн. як сплата виконавчого збору відповідно до постанови державного виконавця ВП №52297349 від 27.09.2016.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що він оскаржив дії державного виконавця по стягненню виконавчого збору у сумі 427 000,00 грн., подавши до Господарського суду міста Києва скаргу на дії органу державної виконавчої служби.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2017 у справі №910/4305/17 (том справи - 1, аркуші справи - 28-36) скаргу позивача на дії органу державної виконавчої служби було задоволено. Визнано неправомірними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Махової Д.А. щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 27.09.2016 по ВП №52297349. Визнано недійсною постанову про стягнення виконавчого збору від 27.09.2016 по ВП №52297349.

Позивач вважає, що протиправними діями державного виконавця йому було завдано шкоду у сумі 426 667,08 грн. внаслідок стягнення виконавчого збору, у зв'язку з чим вказана шкода має бути відшкодована за рахунок Державного бюджету України. Окрім того, позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 3% річних у сумі 6 417,54 грн. та 28 900,29 грн. інфляційних втрат. Однак в процесі судового розгляду позивач зменшив розмір своїх вимог на 426 667,08 грн., у зв'язку зі сплатою вказаної суми відповідачем-2.

Місцевий господарський суд позов задовольнив, визнавши вимоги позивача нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають як вимогам чинного законодавства, так і фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

В ст. 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними свої повноважень.

Відповідно до ст. ст. 1166, 1173, 1174 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, до предмету доказування у даній справі належать встановлення факту неправомірних дій органу державної влади (бездіяльності), виникнення шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) органу державної влади і заподіянням шкоди.

Як уже зазначалося вище, ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2017 у справі №910/4305/17 було задоволено скаргу позивача на дії органу державної виконавчої служби щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору 27.09.2016 по ВП №52297349. Вказана постанова державного виконавця була визнана недійсною, а дії державного виконавця щодо винесення цієї постанови - неправомірними. При цьому в своїй ухвалі суд встановив наступне:

- ще до списання з рахунку позивача виконавчого збору (06.10.2016) до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві представником позивача було подано заяву про відкладення провадження виконавчих дій (03.10.2016) та заяву про закінчення виконавчого провадження (04.10.2016);

- матеріали справи не містять, а головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Маховою Д.А. не надано належних та допустимих доказів звернення в межах виконавчого провадження ВП №52297349 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 12.09.2016 у справі №910/4305/16 до органів державної податкової служби, Державної реєстраційної служби України, банків, Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Державного агентства земельних ресурсів, бюро технічної інвентаризації, нотаріату, органів статистики тощо або перевірки інформації за даними електронних баз даних та реєстрів, що містять інформацію про майно чи доходи боржника, а також за даними інших джерел інформації як офіційних, так і неофіційних (засобів масової інформації, мережі Інтернет тощо), як і не містять доказів виходу державного виконавця за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника, а відтак суд дійшов висновку, що старшим державним виконавцем не було вчинено всіх дій з метою отримання достовірних відомостей щодо відсутності у боржника майна;

- головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Маховою Д.А. всупереч приписам ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) не вживалися заходи примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 12.09.2016 у справі №910/4305/16.

Отже, ухвалою Господарського суду міста Києва 31.01.2017 у справі №910/4305/16 було встановлено факти незаконності дій державного виконавця щодо стягнення з позивача виконавчого збору.

Доказів зміни чи скасування ухвали Господарського суду міста Києва 31.01.2017 у справі №910/4305/16 не надано.

У розумінні Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені ухвалою Господарського суду міста Києва 31.01.2017 у справі №910/4305/16, є преюдиційними та не потребують повторного доведення під час розгляду справи №910/13314/17.

Таким чином, в даному випадку неправомірні дії державного виконавця полягали у неврахуванні добровільного перерахування позивачем згідно з платіжними дорученнями №32475 від 04.10.2016 та №32476 від 04.10.2016 заборгованості у виконавчому провадженні ВП №52297349, у зв'язку з чим передчасно було винесено постанову про стягнення виконавчого збору. Шкода полягає в безпідставному стягненні з боржника (позивача) виконавчого збору в сумі 426 667,08 грн. Причино-наслідковий зв'язок характеризується тим, що з огляду на наявність обставин, що виключають стягнення з боржника виконавчого збору, державним виконавцем стягнуто з боржника в примусовому порядку вищевказану суму виконавчого збору.

Наведені обставини свідчать про наявність всіх елементів правопорушення, з якими законодавство пов'язує відшкодування шкоди (збитків), а тому позивачу має бути відшкодована у повному обсязі шкода, завдана неправомірними діями державного виконавця.

При цьому судом враховано, що у розгляді позовів про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", ст. 87 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 1174 Цивільного кодексу України, маючи на увазі, що в таких випадках відповідачами можуть бути відповідні органи Державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державної казначейської служби України (аналогічна правова позиція наведена в роз'ясненні президії Вищого арбітражного суду України №02-5/215 від 01.04.1994 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" (зі змінами та доповненнями), постанові Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" та постанові Пленуму Верховного Суду України №14 від 26.12.2003 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження").

За приписом ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю, зокрема, органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою. Відшкодування такої шкоди органом державної влади, оскільки останній фінансується з державного бюджету України, здійснюється з відповідного бюджету. Відтак участь органів Державного казначейства України як іншого відповідача є ознакою, притаманною для всіх спорів про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органів державної влади.

В ст. 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з пп.2 п.9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Конституційний суд України в своєму рішенні №12-рп/2001 від 03.10.2001 у справі №1-36/2001 зазначив про те, що не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання органів державної влади.

Таким чином, відшкодування шкоди у даній справі може здійснюватись лише за рахунок державного бюджету. Водночас, згідно з поясненнями позивача 31.08.2017 грошові кошти в сумі 426 667,08 грн. надійшли на рахунок позивача, на підтвердження чого суду надано виписку по банківському рахунку позивача і позивач зменшив свої вимоги на вищезгадану суму шкоди.

Відносно вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, судом було з'ясовано наступне.

В ч.2 ст. 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В своїй апеляційній скарзі відповідач-2 наголошував на тому, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми ст. 625 Цивільного кодексу України.

Однак, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що у разі, якщо зобов'язання зводиться до сплати грошей, таке зобов'язання є грошовим (аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 у справі №6-113цс14), а відтак застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України є правомірним.

Окрім того, за приписом ч. ст. 11 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Тобто, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з ч.2 ст. 625 названого Кодексу.

Поза увагою відповідачів залишилося те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В даному випадку позивач майже рік не міг користуватися грошовими коштами, які були безпідставно списані з його рахунку органом державної виконавчої служби, внаслідок чого у позивача виникло право на отримання відшкодування від знецінення грошових коштів у вигляді нарахування 28 900,29 грн. інфляційних втрат та 6 417,54 грн. 3% річних, які підлягають стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (відповідача-2).

В ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Надані до матеріалів справи докази та пояснення сторін свідчать про обґрунтованість вимог позивача, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача-2 (апелянта).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2017 було відстрочено відповідачу-2 сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судом апеляційної інстанції рішення у даній справі, однак на дату прийняття даної постанови докази сплати відповідачем-2 судового збору в матеріалах справи відсутні. Зважаючи на вищевикладене, з відповідача-2 підлягає стягненню в дохід Державного бюджету України 1 760,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2017 у справі №910/13314/17.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 76, 129, 269, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2017 у справі №910/13314/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2017 у справі №910/13314/17 залишити без змін.

3. Стягнути з Державної казначейської служби України в дохід Державного бюджету України 1 760,00 грн. (одну тисячу сімсот шістдесят гривень 00 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ із зазначенням необхідних реквізитів.

5. Матеріали справи №910/13314/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова

Повний текст постанови складено 07.02.2018