РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2018Справа № 910/13524/17

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мультитранс"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Твоя Логістика"
простягнення 64 941 грн 73 коп.
Представники:не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

11.08.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Мультитранс" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Твоя логістика" про стягнення 100 643 грн 42 коп. заборгованості за договором на транспортне обслуговування № 60221-М від 25.04.2016, в тому числі: 22 500 грн 00 коп. основного боргу, 74 025 грн 00 коп. пені, 608 грн 42 коп. 3% річних та 3 510 грн 00 коп. інфляційних втрат.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами договору на транспортне обслуговування № 60221-М від 25.04.2016 належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання з оплати послуг з перевезення вантажу у встановлений договором строк, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість у розмірі 100 643 грн 42 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2017 порушено провадження у справі № 910/13524/17, розгляд справи призначено на 09.10.2017.

21.09.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи.

09.11.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

09.11.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив, заява про застосування строку позовної давності та документи на виконання вимог ухвали суду.

У відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, для надання часу представнику позивача ознайомитися з відзивом, у судовому засіданні 09.10.2017 оголошено перерву до 23.10.2017.

20.10.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення до відзиву на позовну заяву та заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 22 500 грн 00 основного боргу, 41 175 грн 00 пені, 928 грн 73 коп. інфляційних втрат та 338 грн 00 коп. 3 % річних.

23.10.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів та доповнення до відзиву на позовну заяву.

23.10.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові письмові пояснення щодо застосування строків позовної давності.

У відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, для забезпечення рівності прав сторін, у судовому засіданні 23.10.2017 оголошено перерву до 13.11.2017.

10.11.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли пояснення.

13.11.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення.

Судове засідання, призначене на 13.11.2017 не відбулося у зв'язку із перебуванням судді на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 розгляд справи призначено на 18.12.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2017. у зв'язку з набранням чинності нової редакції Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

25.04.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Твоя Логістика" (замовник за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мультитранс" (перевізник за договором) укладено договір на транспортне обслуговування № 60221-М, відповідно до умов якого замовник замовляє, а перевізник надає послуги з організації і виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародних сполученнях.

Договір вступає в силу з моменту підписання і діє до 31.12.2016. Якщо жодна із сторін за три місяці до закінчення строку дії договору не попередить іншу сторону про розірвання договору, то даний договір зберігає свою силу для сторін кожного разу ще на один рік (пункт 8.3. договору).

Згідно з пунктом 4.1. договору розрахунки за цим договором здійснюються у безготівковій формі у національній валюті України згідно замовлення на перевезення, шляхом переведення коштів з розрахункового рахунку перевізника, протягом строку вказаного у замовленні на перевезення, після отримання рахунку-фактури перевізника, товарно-транспортної накладної (СМR) з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу, акту виконаних робіт та податкової накладеної, зареєстрованої в ЄРПН, якщо в замовленнях на перевезення не вказані інші умови оплати за кожне окреме перевезення.

Відповідно до пункту 8.2 договору за фактом виконання перевезення сторони складають та підрисують акт виконаних робіт .

Згідно з пунктом 8.7. договору у випадку, якщо відправляй перевізником замовнику акт виконаних робіт ним не підписаний і не заперечується на протязі 5 банківських днів з моменту його отримання замовником, що підтверджено відповідними документами, він вважається прийнятий без змін та підлягає оплаті в повному обсязі.

Положеннями пункту 8.9. договору сторони погодили, що при виконання міжнародних перевезень за даним договором використовуються правила Конвенції про Договір міжнародного перевезення вантажів, підписаної в Женеві 19.05.1956 та Протоколу до КДПВ 1978, Митної конвенції МДП, Конвенції про перевезення небезпечних вантажів (ADR), Європейської угоди про режим праці і відпочинку водіїв (ESTR), а також вимоги міжурядових угод про міжнародні автомобільні перевезення.

У відповідності до умов заявки на міжнародне автоперевезення № 4 за договором № 6021-М від 25.04.2016, сторони погодили перевезення за маршрутом: Україна, Одеська область, Бєляєвський район, 462 км + 100 м автодороги Київ-Одеса - Jawornik 658, 32-400 Myslenice, Poland; дату: 27.04.2016; вартість перевезення: 22 500 грн 00 коп.; умови оплати: по оригіналам документів 3-5 днів; тощо.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором перевезення вантажу.

Статтею 306 Господарського кодексу України встановлено, що перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Відносини, пов'язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами (частина 6 статті 306 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Аналогічні приписи містяться в нормах статей 909, 919 Цивільного кодексу України.

Вантажовідправник і перевізник у разі необхідності здійснення систематичних впродовж певного строку перевезень вантажів можуть укласти довгостроковий договір, за яким перевізник зобов'язується у встановлені строки приймати, а вантажовідправник - подавати до перевезення вантажі у погодженому сторонами обсязі.

Залежно від виду транспорту, яким передбачається систематичне перевезення вантажів, укладаються такі довгострокові договори: довгостроковий - на залізничному і морському транспорті, навігаційний - на річковому транспорті (внутрішньому флоті), спеціальний - на повітряному транспорті, річний - на автомобільному транспорті. Порядок укладення довгострокових договорів встановлюється відповідними транспортними кодексами, транспортними статутами або правилами перевезень.

Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

Згідно зі статтею 311 Господарського кодексу України плата за перевезення вантажів та виконання інших робіт, пов'язаних з перевезенням, визначається за цінами, встановленими відповідно до законодавства.

З аналізу наведених норм права та встановлених судом обставин справи вбачається, що між сторонами спору склалися правовідносини з перевезення вантажу. Відсутність у цьому спорі відносин транспортного експедирування підтверджується положеннями статті 929 Цивільного кодексу України, статті 316 Господарського кодексу України, статей 1, 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", згідно з якими за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних із перевезенням вантажу. Тобто сторонами такого договору є експедитор і клієнт, на виконання доручень якого діє експедитор.

Як встановлено судом, позивачем на підставі заявки на міжнародне автоперевезення № 4 за договором № 6021-М від 25.04.2016 було надано відповідачу послуги на умовах, передбачених укладеним між сторонами договором. Факт, обсяги, вартість наданих послуг підтверджується доданою до позовної заяви копією міжнародної товарно-транспортної накладної CMR № 2704.

Як додаток до претензій про сплату заборгованості за надані послуги по перевезенню вантажу від 08.08.2016, як була отримана відповідачем 19.08.2016, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією рекомендованого поштового відправлення № 659, позивачем направлено на адресу відповідача було направлено оригінал міжнародної товарно-транспортної накладної CMR № 2704, оригінал рахунку фактури № від 06.05.2016, оригінал акту здачі-прийняття робіт ОУ-0000796 від 06.05.2016 та оригінал податкової накладної № 24 від 06.05.2016.

Судом встановлено, що відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства не виконав взяті на себе зобов'язання по оплаті отриманих послуг, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем за отримані послуг у розмірі 22 500 грн 00 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не спростовано та не заперечується відповідачем.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (частина 2 статті 530 Цивільного кодексу України).

З огляду на вищенаведене та встановлення факту невиконання відповідачем обов'язку з оплати наданих послуг з перевезення на підставі заявки на міжнародне автоперевезення № 4 за договором № 6021-М від 25.04.2016, вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим позивач має право на стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги у розмірі 22 500 грн 00 коп.

Щодо заявленої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з статтею 258 Цивільного кодексу України Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до пункту 6 частини 2 стаття 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу);

Відповідно до статті 315 Господарського кодексу України щодо спорів, пов'язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред'явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України. Аналогічну норму закріплено у статті 926 Цивільного кодексу України.

За змістом статті 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 (Закон України від 01.08.2006 № 57-V "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів") вона застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Таким чином, з урахуванням пункту 8.9 договору та з огляду на те, що відповідно до CMR № 2704, вантажовідправником є Товариство з обмеженою відповідальністю "Сан Тех Рай", а вантажоодержувач знаходиться на території іншої держави - Hydroland Chorobik Gaweda Malec Wojtycza S.J. Jawornik 658.32-400 Myslenice, Poland, суд прийшов до висновку що до спірних правовідносин між сторонами слід застосовувати норми Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956.

Згідно з частини 1 статті 32 Конвенції термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік. Однак, у випадку навмисного правопорушення або такого неналежного виконання обов'язків, яке згідно законодавства, що застосовується судом або арбітражем, який розглядає справу, прирівнюється до навмисного правопорушення, термін позовної давності встановлюється в три роки. Відлік терміну позовної давності починається: a) у випадку часткової втрати чи пошкодження вантажу, або прострочення в доставці - з дня доставки; b) у випадку втрати всього вантажу - з тридцятого дня по закінченню узгодженого терміну доставки, або, за відсутності такого терміну, - з шістдесятого дня після прийняття вантажу перевізником для перевезення; c) у всіх інших випадках - по закінченню тримісячного терміну з дня укладання договору перевезення.

Відповідно до приписів статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Встановлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише в тому разі, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву, як на підставу невиконання свого обов'язку з оплати наданих позивачем послуг перевезення вантажу, відповідач посилається на неналежне виконання позивачем послуг по доставці вантажу, у зв'язку з чим відповідачем були понесені збитки з огляду на пошкодження вантажу внаслідок його невідповідного розміщення та кріплення.

Пунктом 5.2. договору сторонами передбачено, що перевізник несе відповідальність за цілісність вантажу, відповідно до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів 1956, Закону України "Про транспорт", Закону України "Про автомобільний транспорт" та іншими діючими нормативними актами.

Частиною 1 статті 212 Цивільного кодексу України встановлено, що особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Як вбачається з умов договору на транспортне обслуговування № 60221-М від 05.04.2016 та заявки на міжнародне автоперевезення № 4 за договором сторонами не обумовлено настання відкладальної обставини щодо відстрочення чи не виконання відповідачем обов'язку з оплати послуг перевезення до моменту відшкодування перевізником замовнику збитків. Таким чином, завдання позивачем збитків відповідачу не звільняє останнього від обов'язку щодо оплати наданих послуг перевезення.

Крім того, встановлення факту понесення відповідачем збитків з вини позивача, не стосуються предмету доказування та не є предметом дослідження у даному спорі.

З огляду на вищевикладене та враховуючи встановлений судом факт невиконання відповідачем зобов'язання щодо оплати наданих послуг перевезення на підставі заявки на міжнародне автоперевезення № 4 за договором № 6021-М від 25.04.2016, який прирівнюється до навмисного правопорушення, суд прийшов до висновку, що позивач звернувся до суду у межах строку позовної давності, у зв'язку з чим відсутні підстави для застосовування наслідків спливу позовної давності, встановлених статтею 267 Цивільного кодексу України.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 22 500 грн 00 коп. заборгованості за надані послуги з перевезення вантажу на підставі заявки на міжнародне автоперевезення № 4 за договором № 6021-М від 25.04.2016.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо оплати отриманих послуг, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 41 175 грн 00 коп. пені, 338 грн 00 коп. 3 % річних та 928 грн 73 коп. інфляційних втрат, нарахованих за загальний період прострочення з 12.05.2016 по 11.11.2016.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Нормами статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з пунктом 5.5 договору у випадку невиконання сторонами зобов'язання, що виникло з затримки оплати, вказаних у пунктах 3.1. та 4.1. даного договору, замовник виплачує перевізнику пеню у розмірі 1 % за день прострочки від суми фрахту.

Дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності (стягнення) відповідно до умов пункту 5.5 договору та захисту майнових прав та інтересів позивача, відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Суд встановив, що доданий до позовної заяви арифметичний розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат є неправильним, оскільки позивачем, з урахуванням умов договору, неправильно визначено день початку прострочення обов'язку з оплати наданих послуг, а також позивачем при розрахунку застосовано розмір пені, що перевищувати встановлений законом.

У пункті 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини 2 статті 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Як зазначалося вище, умовами заявки на міжнародне автоперевезення № 4 з урахуванням пункту 4.1 договору сторони встановлено, що розрахунки за перевезення здійснюються протягом 3-5 днів після отримання оригіналів рахунку-фактури перевізника, товарно-транспортної накладної (СМR) з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу, акту виконаних робіт та податкової накладеної, зареєстрованої в ЄРПН.

Як вбачається з матеріалів справи, оригінал міжнародної товарно-транспортної накладної CMR № 2704, оригінал рахунку фактури № від 06.05.2016, оригінал акту здачі-прийняття робіт ОУ-0000796 від 06.05.2016 та оригінал податкової накладної № 24 від 06.05.2016 були направлені відповідачу як додаток до претензії про сплату заборгованості за надані послуги по перевезенню вантажу від 08.08.2016, яка була отримана відповідачем 19.08.2016, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією рекомендованого поштового відправлення № 659.

Таким чином, з урахуванням того, що оригінали документів, що є підставою для оплати послуг з перевезення, були отримані відповідачем 19.08.2016, у останнього виник обов'язок щодо оплати наданих послуг не пізніше 24.08.2016, а прострочення виконання обов'язку з оплати наданих послуг виникло 25.08.2016. Крім того, суду не надано інших належних та допустимих доказів направлення на адресу відповідача та/або доказів отримання відповідачем оригіналів документів, що є підставою для оплати послуг з перевезення на підставі заявки на міжнародне автоперевезення № 4 за договором № 6021-М від 25.04.2016.

З огляду на вищезазначене, позивач має право на нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення оплати наданих послуг, починаючи з 25.08.2016.

Враховуючи вищевикладене, суд наводить власний розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань з урахуванням норм Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", з урахуванням дати виникнення прострочення виконання зобов'язання з оплати наданих послуг та в межах визначеного позивачем періоду нарахування:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
22500.0025.08.2016 - 15.09.20162215.5000 %0.085 %*419.26
22500.0016.09.2016 - 27.10.20164215.0000 %0.082 %*774.59
22500.0028.10.2016 - 11.11.20161514.0000 %0.077 %*258.20
Всього:1452.05
Суд наводить власний розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат з урахуванням дати виникнення прострочення виконання зобов'язання з оплати наданих послуг та в межах визначеного позивачем періоду нарахування:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
22500.0025.08.2016 - 11.11.2016793 %146.10

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргу
25.08.2016 - 11.11.201622500.001.0471046.34
З огляду на вищенаведене та доведення факту невиконання відповідачем обов'язку з оплати наданих позивачем послуг з перевезення вантажу, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та 3 % річних підлягають частковому задоволенню за розрахунком суду, а саме: пені у розмірі 1 452 грн 05 коп., 3 % річних у розмірі 146 грн 10 коп. Вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягають задоволенню за розрахунком позивача у розмірі 928 грн 73 коп. оскільки відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Щодо заявлених вимог відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог про стягнення пені, суд зазначає наступне.

У відповідності до частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені);

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України слив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом враховано рекомендації, викладені у пункті 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" стосовно того, що якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

З урахуванням положення частини четвертої статті 51 Господарського процесуального кодексу України днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 Цивільного кодексу України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З огляду на встановлену судом дату виникнення в позивача права на стягнення з відповідача пені, 25.08.2016, та беручи до уваги те, що позивач звернувся з позовом до суду 11.08.2017 (відповідно до дати реєстрації цієї заяви в канцелярії суду), в суду відсутні підстави для застосовування наслідків спливу позовної давності для вимог щодо стягнення пені, встановлені статтею 267 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 74, ст.ст. 76-79, ст. 86, ст. 123, ст. 129, ст.ст. 232-233, ст.ст. 237- 238, ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Твоя Логістика" (01034, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 49 А, ідентифікаційний код 40215283) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мультитранс" (67822, Одеська область, Овідіопольський район, село Нова Долина, вулиця Крупської, будинок 2В, ідентифікаційний код 25024651) заборгованість у розмірі 22 500 (двадцять дві тисячі п'ятсот) грн 00 коп., пеню в розмірі 1 452 (одна тисяча чотириста п'ятдесят дві) грн 05 коп., 3 % річних у розмірі 146 (сто сорок шість) грн 10 коп., інфляційні втрати в розмірі 928 (дев'ятсот двадцять вісім) грн 73 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 616 (шістсот шістнадцять) грн 60 коп.

3. В іншій частині позову, щодо заявлених вимог в частині стягнення 191 грн 90 коп. 3% річних та 39 722 грн 95 коп. пені, відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Н.Б. Плотницька