ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.02.2018

Справа № 910/23226/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Пукшин Л.Г. розглянув у порядку письмового провадження матеріали господарської справи

за позовом Державного підприємства "Документ" (04116, м. Київ, вул. Довнар-Запольського, буд.8)

до Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Іллічівське" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 38Б)

про стягнення 11 261,00 грн.

Представники сторін не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство “Документ” звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства “Страхове товариство “Іллічівське” про стягнення заборгованих коштів у розмірі 11 261,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про неналежне виконання відповідачем вимог Агентського договору №ДСА-400 від 02.06.2014, а саме щодо сплати позивачу винагороди за фактично надані послуги, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у загальному розмірі 11 261,00 грн., з яких: 8070,00 грн. – основний борг, 1307,00 грн. – пеня, 279,00 грн. – 3% річних та 1605,00 грн. – інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2017 на підставі ст. 174 Господарського процесуального кодексу України позовну заяву Державного підприємства “Документ” було залишено без руху.

Позивачем у строк, встановлений судом, усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2018 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та ухвалив здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Даною ухвалою, суд у відповідності до ст.ст. 165, 166 Господарського процесуального кодексу України встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив.

З наявного у матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №944 вбачається, що ухвала про відкриття провадження у справі була отримана відповідачем 19.01.2018, проте, у визначений судом строк відзив на позовну заяву останнім не подано.

Відповідно до ч. 2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

02 червня 2014 року між Державним підприємством "Документ" (надалі- позивач, агент) та Приватним акціонерним товариством "Страхове товариство "Іллічівське" (надалі- відповідач, страховик) було укладено Агентський договір № ДСА-400 (надалі- договір), відповідно до умов якого агент зобов’язався від імені та за дорученням страховика реалізувати в інтересах страховика договори страхування (поліси), а страховик сплачував тим агенту винагороду в порядку та на умовах визначених даним договором (п. 1.1. договору).

Перелік видів страхування (страхових продуктів), за яким дозволено діяльність агента в рамках даного договору, наведений у Додатку 1 до даного договору (п. 1.3. договору).

Відповідно до п. 3.1.1 договору страховик зобов’язується виплачувати агенту винагороду за виконану роботу на підставі Звітів про наданні послуги та Акту виконаних робіт (наданих послуг) на умовах та в порядку, що визначені даним договором.

Згідно п. 4.1. договору кошти за реалізовані агентом договори страхування (поліси), були перераховані на банківські реквізити, зазначені страховиком.

Пунктом 4.3. договору встановлено, що на підставі наданих агентом щомісячних звітів про укладені договори страхування (поліси) та розміри сплачених страхових платежів страховик, протягом 10 (десяти) робочих днів з дня його отримання складає і підписує відповідний Акт виконаних робіт (наданих послуг) та направляє його агенту для підписання.

Сплата (виплата) винагороди агенту здійснюється за фактично надані агентом послуги, на підставі звітів про укладені договори страхування (поліси) та розмір отриманих страхових платежів про надані послуги і Акти виконаних робіт (наданих) послуг в безготівковій формі протягом 5 (п’яти) робочих днів з моменту підписання сторонами Акту виконаних робіт (надання послуг) (п. 4.4. договору).

Відповідно до п. 8.1. договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 01 червня 2015 року з подальшою пролонгацією на кожний наступний рік на аналогічних умовах в разі якщо жодна із сторін не висуне заперечень щодо продовження дії цього договору в строк не пізніше 30-ти (тридцяти) календарних днів до дати закінчення строку дії договору.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що відповідно до умов агентського договору № ДСА-400 від 02.06.2016 позивачем в період з 01 по 31 серпня 2016 року та в період з 01 по 20 вересня 2016 року було надано відповідачу послуги щодо укладення договорів страхування (полісу) на загальну суму 8070,00 грн., що підтверджується підписаними між сторонами Актами виконаних робіт (надання послуг) від 20.09.2016 та від 31.08.2016.

За твердження позивача, спір у даній справі виник у зв’язку з тим, що відповідач всупереч умовам договору не здійснив жодних проплат на рахунок позивача за спірний період, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість зі сплати винагороди за отримані за договором агентські послуги перед позивачем у розмірі 8070,00 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов’язків (зобов’язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускаються (ст. 525 ЦК України).

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є агентським договором.

Згідно ч. 1 ст. 297 Господарського кодексу України за агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов’язується надати послуги другій стороні (суб’єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб’єкта і за його рахунок.

Як встановлено судом, відповідно до умов договору № ДСА-400 від 02.06.2016 позивачем з серпня по вересень 2016 року було надано, а відповідачем отримано агентські послуги на загальну суму 8070,00 грн. що підтверджується Актами виконаних робіт (надання послуг) від 20.09.2016 на суму 2 450,50 грн. та від 31.08.2016 на суму 5 619,50 грн., які підписані уповноваженими представниками відповідача і позивача та скріплені печатками сторін, без жодних зауважень і заперечень щодо якості та обсягів наданих послуг зі сторони відповідача не заявлялось.

Частиною 2 статті 297 Господарського кодексу України визначено, що агентський договір повинен визначати сферу, характер і порядок виконання комерційним агентом посередницьких послуг, права та обов'язки сторін, умови і розмір винагороди комерційному агентові, строк дії договору, санкції у разі порушення сторонами умов договору, інші необхідні умови, визначені сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 301 Господарського кодексу України агентська винагорода виплачується комерційному агенту після оплати третьою особою за угодою, укладеною з його посередництвом, якщо інше не передбачено договором сторін.

Згідно умов п. 4.4. договору вбачається, що плата (виплата) винагороди агенту здійснюється за фактично надані агентом послуги, на підставі звітів про укладені договори страхування (поліси) та розмір отриманих страхових платежів про надані послуги і Акти виконаних робіт (наданих) послуг в безготівковій формі протягом 5 (п’яти) робочих днів з моменту підписання сторонами Акту виконаних робіт (надання послуг).

При цьому, у п.2 Актів виконаних робіт (надання послуг) сторони передбачили, що винагорода, яка належить агенту за надані послуги підлягає сплаті протягом десяти робочих днів з моменту підписання даних актів.

Тобто, у підписаних сторонами Актах виконаних робіт (надання послуг) від 31.08.2016 та 20.09.2016, які були складені згідно з Агентського договору № ДСА-400 від 02.06.2016, останні погодили новий строк сплати винагороди за надані послуги, а саме протягом десяти робочих днів з моменту підписання даних актів.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, з огляду на факт підписання актів наданих послуг, відповідач повинен був сплатити винагороду за надані послуги протягом десяти робочих днів з моменту підписання даних актів. Відтак, станом на час розгляду справи строк виконання відповідачем грошових зобов’язань, щодо яких заявлено позов, настав

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки судом не встановлено сплати відповідачем на рахунок позивача коштів, а строк оплати винагороди за надані агентські послуги за період з серпня 2016р. по вересень 2016р. є таким, що настав, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача боргу (винагороди) за надані агентські послуги за договором № ДСА-400 від 02.06.2016 в розмірі 8070,00 грн. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 1 307,00 грн., яка нарахована за загальний період прострочення з 26.09.2016 по 26.04.2017, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч. 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 6.3. договору сторони передбачили, що у випадку прострочення грошового зобов’язання сторона-боржник на вимогу сторони-кредитора зобов’язана сплатити суму боргу та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

Як встановлено судом, прострочення грошового зобов’язання за договором відбулось з 05.10.2016 щодо сплати винагороди на суму 2 450,50 грн. та з 15.09.2016 щодо сплати винагороди на суму 5 619,50 грн.

Таким чином, здійснивши розрахунок пені з урахуванням періоду прострочення та положень ч. 6 ст. 232 ГК України, суд встановив, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 1 142,85 грн., у зв’язку з чим вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Крім того, за прострочення виконання грошового зобов’язання позивачем нараховано 3% річних у розмірі 279,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 1605,00 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов’язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З урахуванням встановленого періоду прострочення грошового зобов’язання, суд здійснив перерахунок 3% річних та встановив, що їх розмір є більшим, ніж заявлено позивачем, однак, враховуючи, що суду не надано право виходити за межі позовних вимог, то до стягнення підлягає сума у розмірі, що заявлена позивачем, а саме 279,00 грн.

Щодо інфляційних втрат, то за перерахунком суду їх розмір становить 1 553,74 грн., тобто менше, ніж заявлено позивачем, у зв’язку з чим вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов’язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем відзиву на позовну заяву, контррозрахунку суми позовних вимог та будь-яких заперечень по суті позовних вимог не надано, доводів позивача у встановленому законом порядку не спростовано.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Державного підприємства "Документ", з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України

Керуючись ст. 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Іллічівське" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 38-Б, ідентифікаційний код 25186738) на користь Державного підприємства "Документ" (04116, м. Київ, вул. Довнар-Запольського, буд. 8, ідентифікаційний код 32735236) основну суму боргу у розмірі 8 070 (вісім тисяч сімдесят) грн. 00 коп., пеню у розмірі 1 142 (одна тисяча сто сорок дві) грн. 85 коп., 3 % річних у розмірі 279 (двісті сімдесят дев’ять) грн. 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 553 (одна тисяча п’ятсот п’ятдесят три) грн. 74 коп. та судовий збір у розмірі 1 569 (одна тисяча п’ятсот шістдесят дев’ять) грн. 39 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.02.2018

Суддя Пукшин Л.Г.