ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2018 р. Справа № 922/3201/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі судового засідання Новіковій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 3790 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 07.11.2017 року, ухваленого у м. Харків суддею Бринцевим О.В., повний текст якого складено 98.11.2017 року у справі

за позовом ТОВ "Олфа", м. Київ,

до ТОВ "Астан", м. Мерефа,

про стягнення 16482,27 грн, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Олфа", звернувся до Господарського суду Харківської області із позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Астан", в якому просить суд стягнути з останнього на свою користь заборгованість в розмірі 16482,27 грн. з яких: 14500,09 грн. - сума основного боргу та товар, 438,41 грн. - індекс інфляції за час прострочення від суми боргу за товар, 1379,30 грн. - пеня, 164,47 грн. - три відсотки річних.

В обґрунтування позову вказує на неналежне виконання відповідачем своїх зобов’язань за договором поставки від 22 квітня 2013 року №27 в частині повної та своєчасної сплати за поставлений товар за видатковими накладними, у зв'язку з чим, окрім суми основного боргу, нараховані три проценти річних, інфляційні втрати, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, та пеня, на підставі п. 7.2. договору. В якості правових підстав позову вказує на норми статей 530, 625 Цивільного кодексу України, статті 174, 193 Господарського кодексу України.

Рішенням господарського суду Харківської області від 07.11.2017 в позові відмовлено повністю.

Позивач з зазначеним рішенням не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати дане рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм чинного законодавства.

Представники позивача та відповідача в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Від позивача надійшло клопотання про розгляду справи за відсутності його представника, яке задовольняється колегією суддів, оскільки явка представників сторін в судове засідання не визначалась.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі — Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов’язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах “Ryabykh v.Russia” від 24.07.2003 року, “Svitlana Naumenko v. Ukraine” від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб’єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Олфа" (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Астан" (Покупець) було укладено Договір поставки №27 від 22 квітня 2013 року (надалі – Договір), відповідно до умов якого Постачальник зобов’язується поставляти та передавати у власність Покупцю визначений цим Договором товар, а Покупець зобов’язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату (пункт 1.1. Договору).

У відповідності до умов пунктів 4.1., 4.2. Договору, Покупець сплачує поставлений Постачальником товар за цінами, що визначені за одиницю товару у специфікації. Перегляд цін на товари, які пропонуються Постачальником до поставки за цим Договором, здійснюється шляхом узгодження та підписання нової специфікації зі зміненими цінами на товари, що постачаються. Ціна товару, яка входить у партію поставки, підтверджується у заявці покупця та вказується у видатково-прибуткових накладних. Зміна ціни товару після його поставки Покупцю не допускається.

Згідно пункту 5.1. Договору, оплата за кожну партію товару здійснюється Покупцем по мірі реалізації, один раз в 14 днів, після реалізації Покупцем поставленого товару третім особам.

Згідно п. 6.1 договору граничним терміном реалізації товару являється шість місяців, після чого поставлений, але не реалізований товар підлягає поверненню постачальнику.

На виконання умов Договору позивачем у період з 28 травня 2015 року по 07 листопада 2016 року було поставлено на адресу відповідача товар на загальну суму 86633,52 грн., що підтверджується видатковими накладними, які підписані сторонами та скріплені їхніми печатками (т. 1, арк. с. 72-103).

Належність виконання Позивачем обов’язків по Договору стосовно строків поставки, кількості та якості, крім видаткових накладних, з підписом та штампом обох Сторін, про прийняття Товару підтверджується також відсутністю протягом тривалого часу жодних зауважень чи претензій з боку Відповідача.

Відповідач частково розрахувався за поставлений товар, що підтверджується копіями платіжних доручень (т. 1, арк. с. 104-116) на загальну суму 44 115,84 грн. Частина товару на суму 28 017,59 грн. була повернута відповідачем за видатковими накладними (повернення, т. 1, арк. с. 117-126). Дана обставина позивачем не заперечується.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Товариство з обмеженою відповідальністю "Олфа" посилається на те, що відповідач порушив умови Договору в частині своєчасної та повної оплати за поставлений Товар, внаслідок чого заборгованість відповідача перед позивачем складає 14 500,09 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією вих. №184 від 24 квітня 2017 року, в якій вимагав погасити заборгованість до 03 травня 2017 року за відвантажений товар, однак претензія залишена відповідачем без задоволення.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд вказав, що згідно з 5.1. укладеного між сторонами договору, оплата за кожну партію товару здійснюється відповідачем по мірі реалізації, один раз в 14 днів, після реалізації відповідачем поставленого товару третім особам.

Враховуючи, що позивач в установленому порядку доказів реалізації відповідачем поставленого товару третім особам не надав, а також не звертався до відповідача з пропозицією повернення товару, місцевий господарський суд зазначив, що строк оплати, визначений умовами Договору поставки №27 від 22 квітня 2013 року не настав, а тому, із посиланням на положення частини 1 статті 530, частин 1 та 2 статті 692 Цивільного кодексу України, визнав позовні вимоги в частині стягнення боргу за товар у сумі 14500,09 грн. передчасними, оскільки право позивача в цій частині ще, не порушено, та відмовив у їх задоволенні.

В свою чергу - у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних відмолено, оскільки ці позовні вимоги є похідними від вимоги щодо стягнення основного бору.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що товар за умовами договору був поставлений позивачем та прийнятий відповідачем. Відкладальною обставиною щодо строку оплати за товар сторони визначили момент реалізації товару відповідачем. Настання цієї обставини має відображатись у звітах про реалізований товар, обов'язок надання яких покладено на відповідача. Отже виконання з оплати товару залежить від добросовісності виконання відповідачем обов'язків щодо надання звітів про реалізований товар. Проте, відповідач, не надаючи звітів про реалізований товар, створив ситуацію, яка дозволяє не сплачувати кошти за отримані товари або проводити оплату на власний розсуд.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України, договір є обов’язковим для виконання сторонами, а зобов’язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як встановлено частинами 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порядок розрахунків за Договором був погоджений сторонами у пунктах 5.1 та 6.1 Договору а саме: оплата за кожну партію товару здійснюється Покупцем по мірі реалізації, один раз в 14 днів, після реалізації Покупцем поставленого товару третім особам. При цьому, граничним терміном реалізації товару являється шість місяців, після чого поставлений, але не реалізований товар підлягає поверненню постачальнику.

Згідно п. 6.1 договору граничним терміном реалізації товару являється шість місяців, після чого поставлений, але не реалізований товар підлягає поверненню постачальнику.

Отже, після поставки відповідної партії товару, відповідачу надається шість місяців на його реалізацію. Якщо по закінченню шести місяців у відповідача залишився не реалізований товар, позивач має вивезти такий товар у 5-денний строк, покупець (відповідач) додатково сповіщає постачальника (позивача) про настання граничного терміну реалізації товару шляхом направлення письмового повідомлення по факсу чи поштовим переказом (п. 6.2. Договору), а у випадку не вивезення товару у вказаний строк - відповідач не несе відповідальності за його збереження (п. 6.3 Договору)

За викладеного, обов'язок позивача щодо вивезення не реалізованого товару виникає тільки у разі не реалізації такого товару відповідачем, про що має бути відповідне повідомлення. Відповідно, якщо таких повідомлень немає, товар вважається таким, що є реалізованим.

Заперечення відповідача щодо не реалізації товару та не настання строку на його оплату не підтверджені належними та допустимими доказами, натомість у позивача наявні всі первинні документи, які підтверджують факт здійснення позивачем поставки за договором (що не оспорюється відповідачем) та наявність у відповідача господарського зобов'язання на оплату отриманого товару.

В матеріалах справи відсутні докази повернення позивачу товару за вищевказаними видатковими накладними. Листи, повідомлення, та інші документи відповідача на адресу позивача щодо не реалізації товару - також відсутні.

Викладені обставини дають колегії суддів підстави вважати, що поставлений позивачем товар був реалізований відповідачем, що в свою чергу свідчить про настання строку на його оплату.

Отже, посилання відповідача про ненастання строку на реалізацію товару є безпідставними та не відповідають дійсним обставинам справи.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення і судовій практиці Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 15.03.2017р. по справі №911/4620/15 та від 09.08.2017р. по справі №910/17610/15., де Верховний Суд України, розглядаючи спору з аналогічними умовами договорів поставки вказав, що аналіз чинного законодавства у сукупності з умовами договору дає підстави для висновку, що нереалізація товару протягом встановленого у договорі строку із моменту поставки та невчинення покупцем (відповідачем) зі спливом указаного строку передбачених договором дій щодо повернення товару постачальникові тягне за собою обов'язок покупця оплатити товар.

За викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з оплати поставленого товару у розмірі 14500,09 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до умов пункту 7.2. Договору, в разі прострочення оплати товару покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної ставки НБУ, яка діє на момент виконання зобов'язання, від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Крім того, відповідно до положень частини2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши доданий до позовної заяви розрахунки суми пені, інфляційних та 3% річних, колегія суддів встановила їх вірність, а тому - позовні вимоги щодо стягнення 438,41 грн. інфляційних нарахувань, 1379,30 грн. пені, та 164,47 грн. - 3% річних, також визнаються колегією суддів обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваного рішення місцевим господарським судом) висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов’язковим для всіх суб’єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Проте, місцевий господарський суд практику Верховного Суду України у подібних спорах не врахував, висновок щодо застосування норм права, викладений у наведених вище постанова Верховного Суду України не врахував, що свідчить про порушенням місцевим господарським судом норм процесуального права, та прийняття рішення за умов неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 07.11.2017 року у справі № 922/3201/17 скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Астан" (62472, Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, вул. Дніпропетровська, 223, кімн. 6-9, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Олфа" (02140, м. Київ, вул. Данькевича, 4, ) заборгованість у розмірі 16482,27 грн. з яких: 14500,09 грн. - сума основного боргу та товар, 438,41 грн. - індекс інфляції за час прострочення від суми боргу за товар, 1379,30 грн. - пеня, 164,47 грн. - три відсотки річних.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Астан" (62472, Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, вул. Дніпропетровська, 223, кімн. 6-9, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Олфа" (02140, м. Київ, вул. Данькевича, 4, ) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1600,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Астан" (62472, Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, вул. Дніпропетровська, 223, кімн. 6-9, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Олфа" (02140, м. Київ, вул. Данькевича, 4, ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1760,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15.02.2018 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.