ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2018 р. Справа № 909/996/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Зварич О.В.

суддів Орищин Г.В.

ОСОБА_1,

секретар судового засідання Кіра М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону за № 02/01-4370вих.17 від 14.12.2017р. (вх. № 01-05/6056/17 від 21.12.2017р.)

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 28.11.2017р.

(суддя Калашник В.О.; повний текст рішення складено 04.12.2017р.)

у справі № 909/996/17

за позовом: Заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Міністерство оборони України

до відповідача: Державного підприємства Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат (надалі ДП Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат)

про зобовязання вчинити дії,

за участю:

від прокуратури: ОСОБА_2 (посвідчення №363738 від 27.11.2015р.);

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився,

ВСТАНОВИВ:

24.10.2017р. Заступник військового прокурора Івано-Франківського гарнізону звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах Міністерства оборони України до ДП Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат про зобовязання відповідача вжити заходи, передбачені ст.ст. 92, 116, 123, 125, 126 Земельного кодексу України з метою оформлення права користування земельною ділянкою площею 272 га, розташованою у с.Одаї Тисменицького району Івано-Франківської області із реєстрацією речових прав на неї.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 28.11.2017р. у справі № 909/996/17 відмовлено в задоволенні позову. Стягнуто з Військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону в дохід Державного бюджету України 1600,00 грн. судового збору.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що вимога прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про зобовязання ДП Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат у примусовому порядку вжити заходи щодо оформлення права користування земельною ділянкою не відповідає способам захисту порушеного права, передбаченим ст. 16 ЦК України.

Заступник військового прокурора Івано-Франківського гарнізону подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду першої інстанції прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Покликається на те, що відповідач, як державне підприємство, створений Міністерством оборони України, тривалий час не виконує вимог Земельного кодексу України та не вчиняє дій щодо оформлення права користування спірною земельною ділянкою, що слугувало підставою звернення до суду з даним позовом. Вказує, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог у звязку з невірно обраним способом захисту, обмежив право позивача на захист своїх законних інтересів. Визначений в ст. 16 ЦК України перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів, на переконання скаржника, не є вичерпним. Судом не враховано, що законодавчі обмеження способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 28.11.2017р. у справі № 909/996/17, прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Звертає увагу на те, що дії Підприємства щодо оформлення права на земельні ділянки, які перебувають в його користуванні, призупинені у звязку з відсутністю коштів. Вказує, що норми Земельного кодексу України не передбачають обовязку звернення з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, а тільки вказують на можливість звернення такої особи, тому вимога прокурора є безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає. Просить залишити без змін рішення господарського суду Івано-Франківської області від 28.11.2017р. у справі № 909/996/17, апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону без задоволення.

Міністерство оборони України не надавало письмового відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги та доводи апеляційної скарги з підстав, наведених у позовній заяві і апеляційній скарзі.

Позивач Міністерство оборони України та відповідач не забезпечили явки в судове засідання уповноважених представників. Згідно повідомлень про вручення рекомендованих поштових відправлень від 19.01.2018р. обізнані з датою, часом і місцем розгляду апеляційної скарги.

Суд не визнавав обовязковою явку в судове засідання сторін. Отже, в силу положень ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, справу може бути розглянуто при відсутності позивача та відповідача.

Апеляційний господарський суд, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення прокурора, здійснивши аналіз наявних у справі письмових доказів, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення господарського суду Івано-Франківської області від 28.11.2017р. у справі № 909/996/17.

Як вбачається з матеріалів справи, військовою прокуратурою Івано-Франківського гарнізону Західного регіону України проведено вивчення стану додержання вимог земельного законодавства при використанні земель оборони державними підприємствами Міністерства оборони України.

В пункті 1.1 розділу 1 Статуту Державного підприємства Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат, затвердженого 23.11.2012р. Міністром оборони України, зазначено, що ДП Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат (далі Підприємство) засноване на державній власності, діє як державне унітарне комерційне підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України (далі Уповноважений орган управління) (а.с.18-26).

Підставою звернення Заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до місцевого господарського суду з даним позовом слугувало те, що відповідач не здійснив жодних дій щодо оформлення права користування земельною ділянкою площею 272 га, розташованою на території с. Одаї Тисменицького району Івано-Франківської області.

В позовній заяві прокурор просив суд зобов'язати ДП "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" вжити заходи, передбачені ст.ст. 92, 116, 123, 125, 126 Земельного кодексу України з метою оформлення права користування спірною земельною ділянкою із реєстрацією речових прав на неї.

При винесенні даної постанови колегія суддів враховує таке.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмет і підстава.

Предметом позову як вимоги про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу.

Підстава позову це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України.

Важливим шляхом захисту прав суб'єктів господарювання є визнання наявності або відсутності прав, оскільки таке визнання є необхідною передумовою для визначення правомірності поведінки порушника права.

Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2)визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6)зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Дана норма кореспондує з приписами статті 20 Господарського кодексу України, якими унормовано, що права та законні інтереси субєктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Передбачені законом способи захисту порушеного права або охоронюваного законом інтересу спрямовані на відновлення прав та інтересів позивачів.

Згідно частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б)відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в)визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Погоджуючись із доводами скаржника про те, що визначений в ст. 16 ЦК України перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що обраний прокурором спосіб захисту цивільних прав шляхом зобов'язання відповідача вжити заходи, передбачені ст.ст. 92, 116, 123, 125, 126 Земельного кодексу України, з метою оформлення права користування земельною ділянкою із реєстрацією речових прав на неї не відповідає ефективним та можливим способам захисту прав чи інтересів, які регулюються цивільним, господарським і земельним законодавством України. Фактично така вимога не є спором про наявність чи відсутність права або охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до частини 2 статті 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Як вірно зазначив суд у своєму рішенні, норми Земельного кодексу України, на які покликається прокурор, не передбачають обовязку звернення до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, а тільки вказують на можливість звернення такої особи. Тому вимога про зобовязання відповідача вжити заходи щодо оформлення права користування земельною ділянкою не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 152 Земельного кодексу України.

Дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, суд першої інстанції обгрунтовано й підставно відмовив у задоволенні позову Заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, наведених в оскаржуваному судовому рішенні.

З огляду на вищевказане, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги необхідно покласти на скаржника відповідно до положень ст.129 ГПК України.

Керуючись, ст. ст. 86, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону за № 02/01-4370вих.17 від 14.12.2017р. (вх. № 01-05/6056/17 від 21.12.2017р.) залишити без задоволення, а рішення господарського суду Івано-Франківської області від 28.11.2017р. у справі № 909/996/17 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя Зварич О.В.

судді Орищин Г.В. Скрипчук О.С.