ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2018 р. Справа № 909/75/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Данко Л.С.

ОСОБА_1

секретар судового засідання Кишенюк Н.

за участю представників учасників процесу:

від позивача ОСОБА_2 -представник;

від відповідача ОСОБА_3 - представник.

розглянувши апеляційну скаргу Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» №17/2159 від 27.11.2017

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.11.2017 (Суддя Грица Ю.І. повний текст складено 14.11.2017, м. Івано-Франківськ)

у справі № 909/75/17

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю «Мотортех», м. Первомайськ

до відповідача: Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» , м. Івано-Франківськ

про стягнення заборгованості в сумі 273088,42 грн.

ВСТАНОВИВ

Рішенням господарського Івано-Франківської області від 03.11.2017 у справі №909/75/17 ( суддя: Грица Ю.І.) позовні вимоги задоволено. Стягнено з ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» на користь ТОВ «Мотортех» заборгованість в сумі 273 088, 42 грн. та 4 096, 33 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що факт передачі запчастин на виконання аварійного ремонту двигун-генератора ДВГ1А-500, зав. №32-375 підтверджується актом приймання-передачі від 15.07.2015 р., а також актом приймання-передачі на відповідальне зберігання від 13.02.2013 р. Вартість запчастин визначена з урахуванням висновку судової експертизи. В частині застосування до спірних правовідносин норм зобовязального права, рішення суду обґрунтоване тим, що запчастини були передані на відповідальне зберігання не для звичайного зберігання майна, а з ціллю виконання аварійного ремонту.

В частині відмови у застосуванні строків позовної давності рішення суду мотивоване тим, що остання юридично значуща дія відбулася 15.07.2015, що підтверджується актом приймання-передачі запасних частин для проведення робіт з аварійного ремонту двигун-генератора ДвГ1А-500, що підтверджується «Технічним актом з проведення ремонту двигун-генератора ДВГ1А-500, зав. №32-375», підписаного уповноваженими представниками сторін 15.07.2015.

ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. В своїй апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що позивач повинен був провести аварійний ремонт газового двигун генератора ДвГ 1А 500зав. №32-375 на підставі договору №18-12/12-476, від 05.11.2012 який був укладений між сторонами і предметом якого було виконання робіт з поточного ремонту. Окрім цього, скаржник зазначає, що сторонами не було укладено договору на проведення аварійного ремонту двигуна, як і не було підписано акту приймання-виконання робіт, а такий договір є обовязковою умовою і необхідною підставою для перерахунку коштів у майбутньому особі, яка виконала роботу. Відповідач стверджує, що сторони у технічному акті від 04.03.2013 р. зазначили, що у них претензії один до одного відсутні.

Скаржник також зазначає, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки доказам, на які послався позивач, як на підставу позовних вимог, а саме: договору на виконання робіт аварійного ремонту від 27.02.2013 р., який по суті є не договором, а проектом та не відповідає вимогам законодавства щодо укладення господарських договорів. Окрім цього, відповідач вказує на те, що місцевий господарський суд безпідставно не застосував строки позовної давності, про які заявляв відповідач.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як підтверджується матеріалами справи, 13.02.2013 р. згідно акту приймання-передачі на відповідальне зберігання позивачем передано відповідачу на відповідальне зберігання запасні частини, необхідні для проведення аварійного ремонту вищевказаного двигун-генератор.

В подальшому, між ТОВ «Мотортех» та ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» підписано технічний акт від 04.03.2013 з проведення ремонту двигун - генератора ДвГ 1А 500зав. №32-375, що підтверджує виконання робіт з проведення ремонту позивачем та не спростовано відповідачем.

Як підтверджується матеріалами справи, 15.07.2015 р. між сторонами підписано також акт приймання-передачі запасних запчастин для проведення робіт з аварійного ремонту двигун-генератора ДвГ1А-500, що підтверджується «Технічним актом з проведення ремонту двигун-генератора ДВГ1А-500, зав. №32-375» .

Згідно вказаного акту, сторони підтвердили той факт, що роботи по «Договору на виконання робіт аварійного ремонту» двигун-генератора ДвГ1А-500, зав. №32-375, виконані в повному обсязі, з належною якістю та в строк. Замовник зі своєї сторони підтвердив відсутність будь-яких претензій технічного, технологічного характеру, тощо. Даний акт підписано уповноваженими представниками сторін.

Необхідно також зазначити, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, враховуючи предмет позову щодо відшкодування вартості переданих запасних запчастин та клопотання позивача, було призначено судову експертизу у справі.

Згідно висновку експерта №4.3-140/17 від 31.07.2017 р. ринкова вартість запасних частин до двигуна-генератора ДвГ1А-500, зав. №32-375п згідно переліку наведеного в таблиці 2 станом на 27.03.2017 могла становити 64638,66 грн., згідно переліку наведеного в таблиці 3 станом на 07.03.2017 могла становити 208449,76 грн. При цьому, відповідно до даного висновку, визначити вартість деяких запчастин не є можливим, оскільки цінова інформація відносно вказаних об'єктів у наданих на дослідження вихідних даних відсутня.

При прийнятті постанови суд апеляційної інстанції виходив з такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202, ч.ч. 1, 2 ст.205, ч.1 ст.207 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Згідно ч.3 ст.180, ст.181 Господарського кодексу України передбачено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що для з'ясування факту вчинення договору та його змісту необхідно виходити з ч.2 ст. 205 Цивільного кодексу України, згідно з якою, договір може вважатися здійсненим за умови вчинення сторонами таких дій, що засвідчують їхню волю до настання бажаного правового результату.

Як підтверджується матеріалами справи, зокрема, технічним актом від 04.03.2013 р., актом приймання-передачі на відповідальне зберігання від 13.02.2013 р., а також актом приймання передачі запасних запчастин для проведення робіт з аварійного ремонту двигун-генератора ДвГ1А-500 від 15.07.2015 р., позивачем було здійснено виконання аварійного ремонту та отримано на зберігання запасні запчастини згідно переліку, вказаному у акті.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що між сторонами у справі виникли правовідносини зобовязального характеру, а саме: укладення договору на виконання робіт у спрощений спосіб, а також відносини відповідального зберігання.

Одночасно, колегія суддів зазначає таке.

Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

З аналізу змісту зазначеної норми випливає, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч.1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Таким чином, незважаючи на те, що між сторонами не було підписано договір в окремому документі, апеляційний господарський суд погоджується з позицією місцевого господарського суду про те, що між сторонами виникли зобовязальні відносини, а тому, до спірної ситуації не підлягає застосуванню ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Щодо тверджень скаржника, що позивач повинен був провести аварійний ремонт газового двигуна генератора ДвГ 1А 500зав. №32-375 на підставі договору №18-12/12-476, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Так, дійсно матеріалами справи встановлено, що між сторонами у справі було укладено договір на виконання робіт поточного ремонту №18-12/12-12-476 від 05.11.2012 р.

Предметом вказаного договору було виконання робіт з поточного ремонту газового двигуна генератора Дв ГІА- 500 зав. №32-375.

Одночасно, згідно здачі приймання робіт за договором №18-12/12-12-476 від 05.11.2012 р., роботи по цьому договору виконані, відповідають умовам договору, технічному акту, належним чином оформлені, замовник претензій до виконавця не має. Вартість робіт становить: 143 383, 06 грн. та слідує до перерахування по цьому акті.

Необхідно зазначити, що вказаний акт підписаний 03.03.2014 р., при цьому, згідно довідки про оплату робіт по вказаному договорі, останній платіж проведено - 24.12.2014 р.

Отже, з огляду на зазначені документи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що правовідносини між сторонами по договору №18-12/12-12-476 від 05.11.2012 р. завершились у 2014 році, що підтверджується актом здачі приймання робіт від 03.03.2014 р. та проведенням оплати у повному обсязі.

Натомість, акт приймання-передачі запасних запчастин для проведення робіт з аварійного ремонту двигун-генератора ДвГ1А-500, що підтверджується «Технічним актом з проведення ремонту двигун-генератора ДВГ1А-500, зав. №32-375» сторонами було підписано 15.07.2015 р.

А тому, покликання скаржника на повязаність правовідносин і виникнення у позивача обовязку щодо проведення ремонту газового двигуна генератора на виконання договору від 05.11.2012 р., спростовуються матеріалами справи та є безпідставними.

Враховуючи підтвердження факту виникнення зобовязальних відносин між сторонами, правомірним є висновок суду про стягнення коштів (з урахування збільшення позовних вимог) на відшкодування вартості запасних запчастин, переданих позивачем на зберігання згідно акту від 13.02.2013 р., що також підтверджується актом від 15.07.2015 р.

Колегія суддів звертає увагу також на таке.

Відповідно до ст.257, ч.ч.4,5 ст.267, 264 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо ж суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Враховуючи підписання сторонами у справі акту приймання-передачі запасних запчастин для проведення робіт з аварійного ремонту 15.07.2015 р., а позовна заява до суду першої інстанції подана 17.01.2017 р., суд апеляційної інстанції погоджується з позицією місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки місцевого господарського суду, а тому оспорюване рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про необхідність залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом (відповідачем).

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 282 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.11.2017 у справі № 909/75/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Верхвовного Суду

Повний текст постанови виготовлено та підписано 08.02.2018 р.

Головуючий суддя Н.А. Галушко

Судді Л.С. Данко

ОСОБА_1