ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 лютого 2018 р. Справа № 918/728/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Войтюка В.Р., при секретарі судового засідання В'юненко І.І., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Селищанський гранітний кар'єр"

до відповідача ОСОБА_1 підприємства "Домінус Гранд"

про стягнення заборгованості в сумі 28 465 грн. 72 коп.

В засіданні приймали участь:

Від позивача: ОСОБА_2, довіреність № б/н від 01.01.18 р.;

Від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

20 жовтня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Селищанський гранітний кар'єр" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_1 підприємства "Домінус Гранд" про стягнення заборгованості в сумі 34 414 грн. 51 коп.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 23 жовтня 2017 року прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі № 918/728/17, справу призначено до розгляду на 13 листопада 2017 року.

Ухвалою господарського суду від 13 листопада 2017 року розгляд справи відкладено в судовому засіданні на 27 листопада 2017 року.

Ухвалою господарського суду від 27 листопада 2017 року розгляд справи відкладено в судовому засіданні на 11 грудня 2017 року.

08 грудня 2017 року через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення проти позову, в якому останній зазначає, що суму поставленого товару було оплачено в повному обсязі, відтак в задоволенні позову просить суд відмовити.

У судовому засіданні 11 грудня 2017 року у судовому засіданні оголошено перерву по справі до 26 грудня 2017 року.

Ухвалою господарського суду від 26 грудня 2017 року справу № 918/728/17 визначено розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання, підготовче засідання призначено на 15 січня 2018 року.

Ухвалою господарського суду від 15 січня 2018 року розгляд справи відкладено в судовому засіданні на 12 лютого 2018 року.

21 січня 2018 року відповідач через канцелярію суду подав заперечення проти позову, в яких вказує на безпідставність позову, просить суд в задоволенні позову відмовити.

06 лютого 2018 року позивач через канцелярію суду подав відзив на заперечення, в яких вказує на безпідставність тверджень відповідача. Також даним документом позивач змінив предмет позову, зокрема просив суд стягнути з відповідача на свою користь 23 208 грн. 00 коп. боргу, 408 грн. 00 коп. три процента річних, 3 619 грн. 81 коп. пені та 1 229 грн. 91 коп. інфляційних втрат.

Відповідно до ч.3 ст.46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п'ять днів до початку першого судового засідання у справі.

У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі (ч.5 ст.46 ГПК України).

Оскільки, позивачем дотримані зазначені вище вимоги, відтак має місце новий предмет позову, зокрема стягнення 28 465 грн. 72 коп., з яких: 23 208 грн. 00 коп. борг, 408 грн. 00 коп. три процента річних, 3 619 грн. 81 коп. пеня та 1 229 грн. 91 коп. інфляційні втрати.

12 лютого 2018 року позивач через канцелярію суду подав клопотання в додатках до якого долучив документи, які на переконання останнього підтверджують викладені у позовній заяві обставини.

У судовому засіданні 12 лютого 2018 року представник позивача підтримав позов в повному обсязі, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, наполягав на його задоволенні.

Відповідач не забезпечив явку уповноваженого представника у судове засідання 12 лютого 2017 року, хоча про дату, місце та час судового засідання був належним чином повідомлений.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

27 червня 2017 року між ТОВ "Селищанський гранітний карєр" (надалі - постачальник) та ПП "Домінус Гранд" (надалі - покупець) було укладено договір поставки продукції № У-45/2017 (а.с. 9 - 13).

Відповідно до пункту 2.1 договору у порядку та на умовах визначених цим договором, постачальник зобов'язується передати у власність покупця щебінь гранітний, що виробляється продавцем, а покупець зобов'язується приймати цю продукцію та здійснювати її оплату.

Згідно п.3.1 договору продукція поставляється окремими партіями. Кожна партія продукція формується на основі заявки, яка підписується сторонами договору.

За п. 3.2 договору заявка повинна містити найменування продукції, об'єм партії (кількість) продукції, реквізити вантажоодержувача (якщо вантажоодержувач є відмінним від покупця), місце та умови поставки.

Поставка продукції здійснюється продавцем - залізничним та/або автомобільним транспортом. Умови поставки додатково узгоджуються сторонами у заявці-специфікації на кожну окрему партію продукції. Організація та витрати по перевезенню та транспортуванню продукції покладається на покупця (п.3.3 договору).

У відповідності до п. 3.5 договору сторони визначили порядок поставки продукції.

Згідно зазначеного порядку покупець направляє для постачальника заявку (письмово, факсом, електронною поштою) п. 3.4.1, 3.4.2), розрахунковий платіж, що сплачується покупцем становить 100 % вартості продукції, та сплачується шляхом попередньої оплати (3.4.5), отриманий продавцем розрахунковий платіж є підставою для поставки продукції покупцю (п. 3.4.7).

Як свідчать матеріали справи, відповідно до видаткової накладної №1540 від 05 липня 2017 року позивач поставив відповідачу товару на суму 20 706 грн. 00 коп., також залізничні послуги 23 208 грн. 00 коп. та послуги за обладнання/уборку вагонів 8 283 грн. 66 коп., разом - 52 198 (пятдесят дві тисячі сто девяносто вісім) грн. 32 коп. (а.с. 16).

Вищезазначена видаткова накладна підписана зі сторони відповідача без зауважень.

Отже, матеріалами справи стверджено, що позивач поставив для відповідача товар на суму 20 706 грн. 00 коп.

Також вбачається, що відповідач у відповідності до умов договору, оплатив для позивача 21 000 грн. 00 коп., поставленого товару згідно платіжного доручення від 05 липня 2017 року № 1 на вказану суму (а.с. 8).

Однак, як зазначалося вище згідно п. 3.3 договору організація та витрати по перевезенню та транспортуванню продукції покладається на покупця.

Отже, з зазначеного вбачається, що відповідач зобов'язаний оплатити не тільки вартість отриманого товару, але і витрати по перевезенню та транспортуванню продукції, що згідно видаткової накладної № 1540 та залізничної накладної №38069241 становить 23 208 грн. 00 коп.

Відповідно до п.4.6 договору датою поставки продукції вважається дата вказана в з/д накладній.

Відповідно до залізничної накладної поставка продукції відбулася 05 липня 2017 року (а.с. 15).

Відтак, момент виникнення зобов'язання у відповідача перед позивачем, щодо оплати вартості витрат по перевезенню, передбачених договором є 05 липня 2017 року, з моменту поставки продукції та підписання видаткової накладної № 1540 від 05 липня 2017 року.

Також, судом враховано, що відповідачем було оплачено для позивача 21 000 грн. 00 коп., в той час, як за відсів гранітний необхідно оплатити 20 706 грн. 66 коп., тобто переплата за товар становить 293 грн. 34 коп.

Однак, позивач у позовній заяві просить суд стягнути 23 208 грн. 00 коп. боргу за залізничні послуги, без урахуванням переплати здійсненої відповідачем за товар в сумі 293 грн. 34 коп.

З урахуванням зазначеного суд вбачає, що сума боргу за залізничні послуги становить 22 914 грн. 66 коп.

На момент розгляду справи, відповідачем не надано доказів оплати для позивача боргу в сумі 22 914 грн. 66 коп.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

У силу вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, ч. 6 ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У силу вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зважаючи на викладене та те, що відповідач не надав доказів оплати суми основного боргу, який підтверджений належними та допустимими доказами, про які суд зазначав вище по тексту, також те, що сума боргу виникла через неналежне виконання умов договору відповідачем, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення в сумі 22 914 грн. 66 коп. підлягають частковому задоволенню на зазначену суму.

В частині стягнення 293 грн. 34 коп. основного боргу суд відмовляє, як безпідставному, який пред'явлений позивачем без урахування переплати здійсненої відповідачем за поставлений товар.

Також, приймаючи рішення, судом були враховані твердження відповідача про те, що кошти за товар були перераховані в повному обсязі.

Разом з тим, суд зазначає, що предметом спору є не борг за товар, а борг за витрати по перевезенню, які згідно договору покладаються на покупця, тому посилання відповідача на те, що предмет спору відсутній є безпідставними.

Крім того, відповідач вказує на ту обставину що позивачем в предмет позову включено суму 8 283 грн. 66 коп. за послуги з обладнання/уборку вагонів, а умовами договору не передбачено оплата таких послуг.

Однак, як зазначалося вище, позивачем було подано заяву про зміну предмету позову, згідно якої сума за послуги з обладнання/уборку вагонів була виключена з предмету позову, відтак суд не досліджує зазначену суму боргу в розмірі 8 283 грн. 66 коп., оскільки це не є предметом спору.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначав, що позивач самовільно без заявки відповідача та узгодження виду транспорту перевезення прийняв рішення про поставку саме залізничним транспортом, на переконання відповідача, позивачем було не дотримано істотні умови договору поставки в частині визначення способу поставки (виду транспорту), тому зобов'язання може бути не оплачено.

Суд критично ставиться до таких тверджень відповідача з огляду на наступне.

Як зазначалося вище по тексту, договором передбачено, що всі умови щодо кількості товару та виду транспорту яким буде поставлено товар узгоджуються у заявці, яка формується відповідачем і надсилається для позивача.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем було отримано та оплачено товар в повному обсязі, будь-яких зауважень, щодо поставки з боку відповідача, матеріали справи не містять.

Також, суд зазначає, що пунктом 3.3 договору визначено, що позивач здійснює поставку товару залізничним та/або автомобільним транспортом.

Отже, з зазначених умов договору та матеріалів справи вбачається, що сторони погодили види транспорту в договорі (залізничний або автомобільний), а конкретизація, яким транспортом відбувається та чи інша поставка, мала відбуватися через заявку відповідача.

Разом з тим, відповідачем не надано заявки, щодо поставки товару, яка відбувалася 05.07.2017 р. з конкретизацією, яким транспортом мала відбуватися поставка.

Крім того, позивачем надана заявка відповідача від 28.06.2017 р. в якій вказується на поставку товару залізничним транспортом в кількості п'яти вагонів.

Суд вбачає, що між позивачем та відповідачем уже відбувалася поставка з використанням саме залізничного транспорту, що свідчить про існування такої практики, щодо відправки товару між сторонами.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять будь яких доказів, які б вказували на те, що відповідач зазначав для позивача про поставку товару саме автомобільним транспортом, а позивач всупереч таким домовленостям здійснив поставку залізничним транспортом, а також те, що договором визначена можливість поставки товару залізничним транспортом, відтак вищезазначені твердження відповідача, щодо недотримання істотних умов договору позивачем в частині визначення способу поставки (виду транспорту) є безпідставними та до уваги судом не приймаються.

Крім того, за несвоєчасне виконання відповідачем зобовязань щодо оплати боргу згідно договору, позивачем нараховано на основну суму боргу в розмірі 23 208 грн. 00 коп. за період з 07.07.2017 р. по 06.02.2017 р. та заявлено до стягнення 3 619 грн. 81 коп. пені, 408 грн. 00 коп. 3% річних та за період з 07.07.2017 р. по 31.12.2017 р. 1 229 грн. 91 коп. інфляційних втрат (з урахуванням заяви про зміну предмету позову).

У відповідності до пункту 6.2 договору у випадку прострочення (порушення, невиконання, протермінування, несвоєчасного виконання) покупцем строків оплати продукції, визначених умовами цього договору та додатків до нього, покупець зобов'язаний сплатити на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (тобто у період впродовж якого існувала заборгованість), від суми грошової заборгованості за кожен день прострочення (протермінування, несвоєчасного виконання, порушення, невиконання).

Частина 1 статті 546 ЦК України передбачає, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Субєктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч.6 ст.232 Господарського кодексу України).

Суд, перевіривши розрахунок пені, встановив, що позивачем не вірно зазначено суму боргу на яку необхідно нараховувати пені та не враховано положення ч.6 ст.232 ГК України та нараховано пеню за більший період ніж 6 міс.

Здійснивши власний розрахунок на суму боргу в розмірі 22 914 грн. 66 коп. за період з 07.07.2017 р. по 07.01.2018 р. суд встановив, що пеня яка підлягає до стягнення за договором становить 3 025 грн. 36 коп., в такому розмірі є арифметично вірною, відповідає вимогам чинного законодавства та не суперечить положенням договору.

Тому позов в частині стягнення пені підлягає частковому задоволенню в розмірі 3 025 грн. 36 коп. У решті позовних вимог у частині стягнення пені в сумі 594 грн. 45 коп. суд відмовляє.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши розрахунок три процента річних та інфляційних встановив, що позивачем не вірно зазначено суму боргу на яку необхідно нараховувати грошові санкції передбачені ст. 625 ЦК України.

Здійснивши власний розрахунок на суму боргу в розмірі 22 914 грн. 66 коп. за період з 07.07.2017 р. по 06.02.2018 р. суд встановив, що три процента річних які підлягають до стягнення становлять 404 грн. 93 коп., а інфляційні втрати за період липень 2017 року по грудень 2017 року становлять 1 214 грн. 37 коп. і саме в таких розмірах підлягають до задоволення.

Тому, позов в частині стягнення три процента річних в розмірі 404 грн. 93 коп. та інфляційних втрат в розмірі 1 214 грн. 37 коп. підлягають частковому задоволенню.

У решті позовних вимог у частині стягнення три процента річних в сумі 3 грн. 07 коп. та інфляційних втрат в сумі 15 грн. 54 коп. суд відмовляє.

У відповідності до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи усе зазначене вище, позов підлягає частковому задоволенню, як доведений належними та допустимими доказами та не спростований відповідачем.

Згідно п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, позов задоволено частково, судовий збір покладається пропорційно розміру задоволених позовних вимог на відповідача в сумі 1 549 грн. 05 коп.

Керуючись ст.ст. 129, 236 - 239, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 підприємства "Домінус Гранд" (33000, м. Рівне, вул. Гагаріна, 29, ідентифікаційний код: 36518865) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Селищанський гранітний кар'єр" (34552, Рівненська область, Сарненський район, с. Селище, вул. Заводська, 1, ідентифікаційний код: 14338719) 23 208 (двадцять три тисячі двісті вісім) грн. 00 коп. боргу, 3 064 (три тисячі шістдесят чотири) грн. 09 коп. пені, 408 (чотириста вісім) грн. 00 коп. три процента річних, 1 229 (одна тисяча двісті двадцять дев'ять) грн. 91 коп. інфляційних втрат та 1 568 (одна тисяча п'ятсот шістдесят вісім) грн. 76 коп. судового збору.

3. В частині стягнення пені в сумі 555 грн. 72 коп. відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду Рівненської області законної сили, видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.02.2018 року.

Суддя Войтюк В.Р.

Віддруковано 3 примірники:

1 - до справи;

2 - позивачу рекомендованим (34552, с. Селище, вул. Заводська, 1);

3 - відповідачу рекомендованим (33000, м. Рівне, вул. Гагаріна, 29, оф. 18).