РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2018 Справа № 910/20483/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВФС-Захід»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «СІНТО»

про стягнення 78 300,00 грн.

Суддя Гумега О.В.

секретар судового засідання

Багнюк І.І.

Представники

від позивача: Каспаревич В.В. на підставі протоколу № 41 Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ВФС-Захід» від 08.02.2018

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВФС-Захід» (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «СІНТО» (відповідач) про стягнення 78 300,00 грн. заборгованості за поставлений товар згідно видаткової накладної № 164 від 09.04.2015 та товарно-транспортної накладної № Р164 від 09.04.2015.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем згідно видаткової накладної № 164 від 09.04.2015 та товарно-транспортної накладної № Р164 від 09.04.2015 було поставлено відповідачу товар (сіль виварна) в кількості 22 тони на суму 91 300,00 грн., в той час як відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати за поставлений товар виконав не в повному обсязі, що призвело до виникнення у нього заборгованості перед позивачем по оплаті за поставлений товар в сумі 78 300,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2017 порушено провадження у справі № 910/20483/17 та призначено розгляд справи на 18.12.2017 о 10:40 год.

18.12.2017 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло підтвердження про відсутність у провадженні господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує господарський спір, справи про той же предмет та з тих же підстав між ТОВ «ВФС-Захід» та ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «СІНТО», а також про відсутність рішення цих органів з такого спору.

Судове засідання, призначене на 18.12.2017, не відбулось у зв'язку з перебуванням судді на лікарняному.

15.12.2017 набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), відповідно до пункту 9 частини 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2017 постановлено здійснювати розгляд справи № 910/20483/17 у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 22.01.2018 о 11:40 год., учасники справи викликані у підготовче засідання, їх явку визнано обов'язковою.

17.01.2018 через відділ діловодства суду надійшла заява представника позивача, згідно якої останній просив суд провести судове засідання 22.01.2018 без його присутності, у зв'язку з його перебуванням на стаціонарному та амбулаторному лікуванні до 31.01.2018, а також повідомив, що копія лікарняного буде надана ним після виписки та закриття лікарняного, що відзив від відповідача позивачем не отримано, а також про відсутність підстав для закриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 ГПК України підготовче засідання проводиться за правилами, передбаченими статтями 196 - 205 цього Кодексу, з урахуванням особливостей підготовчого засідання, встановлених главою 3 ГПК України.

У підготовче засідання, призначене на 22.01.2018, представник позивача не з'явився, проте повідомив суд про причини неявки згідно заяви, яка надійшла через відділ діловодства суду 17.01.2018.

Представник відповідача у підготовче засідання, призначене на 22.01.2018, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, по дату, час і місце цього засідання був належним чином повідомлений, що підтверджується матеріалами справи. Так, ухвала суду про здійснення розгляду справи в порядку загального позовного провадження та призначення підготовчого засідання від 26.12.2017 надіслана відповідачу за адресою його місцезнаходження згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та за фактичною адресою відповідача, зазначеною у позовній заяві.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на наведені приписи ст. 202 ГПК України, суд здійснював розгляд справи у підготовчому засіданні 22.01.2018 за відсутності позивача та відповідача (їх представників).

У підготовчому засіданні 22.01.2018 суд вчинив дії, визначені частиною другою статті 182 ГПК України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

У підготовчому засіданні, призначеному на 22.01.2018, в нарадчій кімнаті суд прийняв, склав та підписав вступну та резолютивну частини ухвали про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.02.2018 о 09:20 год.

В судове засідання, призначене на 12.02.2018, представник позивача з'явився.

Представник відповідача в судове засідання, призначене на 12.02.2018, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, по дату, час і місце цього засідання був належним чином повідомлений, що підтверджується матеріалами справи. Так, ухвала суду про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті від 22.01.2017 була надіслана відповідачу за адресою його місцезнаходження згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та за фактичною адресою відповідача, зазначеною у позовній заяві.

В судовому засіданні 12.02.2018 судом розпочато розгляд справи по суті.

Відповідно до ст. 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд і вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

При розгляді справи по суті в судовому засіданні 29.01.2018 судом було заслухано вступне слово позивача, з'ясовано обставини справи та досліджено докази відповідно до ст.ст. 208-210 ГПК України, після чого суд перейшов до судових дебатів (ст.ст. 217, 218 ГПК України) та для ухвалення рішення вийшов до нарадчої кімнати (ст. 219 ГПК України).

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 12.02.2018 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Заслухавши представника позивача, з'ясувавши обставини справи, на які останній посилався як на підставу своїх вимог, та дослідивши в судовому засіданні докази, якими позивач обґрунтував відповідні обставини, суд

ВСТАНОВИВ:

09.04.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВФС-Захід» (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «СІНТО» (покупець, відповідач) було досягнуто письмової домовленості про поставку солі виварної (Nacl) споживчої (надалі - товар), асортимент, номенклатура, кількість, якість та ціна яких були визначені видатковою накладною № 164 від 09.04.2015, згідно якої постачальник взяв на себе зобов'язання, відповідно до досягнутих домовленостей, поставити та передати у власність покупця товар в кількості 22 тони на загальну суму 91 300,00 грн. з ПДВ.

Поставка товару позивачем відповідачу підтверджується товарно-транспортною накладною № Р164 від 09.04.2015, зі змісту якої вбачається, що вказаний товар був отриманий директором Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «СІНТО» Гуріним Артемом Анатолійовичем на підставі довіреності № 12 від 08.12.2015.

У позовній заяві позивач зазначає, що відповідач здійснив оплату за поставлений товар лише частково в розмірі 13 000,00 грн., що підтверджується позивачем наявними в матеріалах справи копіями платіжного доручення № 3869 від 08.04.2015 на суму 5 000,00 грн. та меморіального ордеру № @PL706259 від 08.09.2015 на суму 8 000,00 грн.

За наведених обставин, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар згідно видаткової накладної № 164 від 09.04.2015 становить 78 300,00 грн. (91 300,00 грн. - 13 000,00 грн. = 78 300,00 грн.).

Враховуючи зазначене, 20.09.2017 позивач звернувся до відповідача з претензією № 58, відповідно до якої просив останнього терміново на протязі 10 днів погасити заборгованість в сумі 78 300,00 грн. Однак, відповідач відповіді на вказану претензію не надав, заборгованість не сплатив.

З огляду на викладене, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 78 300,00 грн.

Представник відповідача в судові засідання не з'явився, належними засобами доказування не спростував обставини, на які позивач посилався в обґрунтування своїх позовних вимог.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Подані сторонами докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми (ст.ст. 76-79 ГПК України).

Згідно із ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 вказаної статті ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Згідно ст. 181 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) допускається укладання господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладання даного виду договорів.

Вчинені позивачем та відповідачем дії, які полягали у виставленні позивачем відповідачу видаткової накладної № 164 від 09.04.2015 на суму 91 300,00 грн., отриманні відповідачем товару згідно товарно-транспортної накладної № Р164 від 09.04.2015 та частковій оплаті відповідачем за отриманий товар в сумі 13 000,00 грн. згідно платіжного доручення № 3869 від 08.04.2015 та меморіального ордеру № PL706259 від 08.09.2015, свідчать про вчинення сторонами у спрощений спосіб правочину, який за своєю правовою природою є договором поставки, що в свою чергу, свідчить про наявність між сторонами цивільних прав і обов'язків відповідно до ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що згідно видаткової накладної № 164 від 09.04.2015 позивач поставив відповідачу товар на суму 91 300,00 грн., який мав бути оплачений відповідачем.

Матеріалами справи також підтверджується, а рівно не заперечувалось відповідачем під час розгляду справи, що останній не здійснив повну оплату за поставлений позивачем товар. При цьому відповідач не надав та не надіслав суду заперечень, з яких вбачалось б, що відповідач взяті на себе зобов'язання згідно видаткової накладної № 164 від 09.04.2015 виконав в повному обсязі.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Матеріалами справи, підтверджується, що відповідач здійснив лише часткову оплату в сумі 13 000,00 грн. за товар, поставлений позивачем згідно видаткової накладної № 164 від 09.04.2015 та товарно-транспортної накладної № Р164 від 09.04.2015, у зв'язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем за спірний товар станом на час розгляду справи по суті становить 78 300,00 грн. (91 300,00 грн. - 13 000,00 грн. = 78 300,00 грн.).

Враховуючи наведені правові норми та зважаючи на встановлені судом обставини справи, а саме: поставлення позивачем товару на загальну суму 91 300,00 грн., не виконання відповідачем свого обов'язку щодо повної сплати за отриманий товар, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 78 300,00 грн. заборгованості за поставлений товар згідно видаткової накладної № 164 від 09.04.2015 та товарно-транспортної накладної № Р164 від 09.04.2015.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 78 300,00 грн. заборгованості за поставлений товар згідно видаткової накладної № 164 від 09.04.2015 та товарно-транспортної накладної № Р164 від 09.04.2015 підлягають задоволенню повністю.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Сторонами не подано попереднього розрахунку суми судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на повне задоволення позову та наведені приписи ст. 129 ГПК України, судовий збір в сумі 1 600,00 грн. покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 219, 220, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «СІНТО» (02140, м. Київ, вул. Вишняківська, буд. 9, кв. 97; ідентифікаційний код 36825176) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВФС-Захід» (79013, м. Львів, вул. Глибока, буд. 18, кв. 9; ідентифікаційний код 20771703) заборгованість у розмірі 78 300,00 грн. (сімдесят вісім тисяч триста гривень 00 коп.) та судовий збір у розмірі 1 600,00 (одну тисячу шістсот гривень 00 коп.).

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 13.02.2018.

Суддя Гумега О.В.