КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2018 р. Справа№ 910/10597/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зеленіна В.О.

За участю секретаря судового засідання Москаленко Г.С.

представників сторін:

від позивача - Духовна О.В. - ордер № КВ173267 від 09.01.18,

від відповідача - Медвідь О.П. - дов. № 7/17-г від 10.07.17,

розглянувши матеріали апеляційної скаргиТовариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬМАТЕРРА»
на рішенняГосподарського суду міста Києва
від 04.09.2017 року
у справі№ 910/10597/17 (суддя Мельник В.І.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬМАТЕРРА»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «РІШБУР»
простягнення 824 966,40 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЬМАТЕРРА» (далі - позивач, ТОВ «АЛЬМАТЕРРА») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «РІШБУР» (далі - відповідач, ТОВ «РІШБУР») про стягнення 824 966,40 грн. заборгованості за Договором купівлі-продажу товарів №32/Ф від 22.02.2013, яка виникла, у зв'язку з несплатою відповідачем переданого позивачем товару.

Відповідач заперечував проти позову з огляду на пропущення строку позовної давності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 у справі № 910/10597/17 у задоволенні позову відмовлено.

Оскаржуване рішення обґрунтоване тим, що згідно видаткових накладних, поставка відбулася за договором купівлі-продажу № 32/Ф від 22.02.2012, тоді як у матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу № 32/Ф від 22.02.2013. При цьому, сторони у судовому засіданні підтвердили, що між ними договір купівлі-продажу № 32/Ф від 22.02.2012 не укладався. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність доказів виконання сторонами саме договору купівлі-продажу № 32/Ф від 22.02.2013 та наявності заборгованості у відповідача саме за цим договором.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЬМАТЕРРА» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 у справі № 910/10597/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЬМАТЕРРА» посилається, зокрема, на те, що у видаткових накладних було помилково вказано 2012 рік замість 2013 року, між сторонами не виникало правовідносин поза договором купівлі-продажу № 32/Ф від 22.02.2013, всі поставки відбулися у період з 30.04.2013 по 31.07.2013, тобто після укладення зазначеного договору, а відповідачем була здійснена часткова оплата заборгованості. Крім того, строк позовної давності переривався підписанням сторонами спірного акту звірки від 12.04.2014 та веденням переговорів з грудня 2016 року по червень 2017 року. Апелянт також зазначив про безпідставну відмову в задоволенні заяви про забезпечення та виклик свідка.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬМАТЕРРА» прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Зеленін В.О., Зубець Л.П. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 15.11.2017.

14.11.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬМАТЕРРА» надійшли клопотання про:

- виклик свідка - директора ТОВ «АЛЬМАТЕРРА»;

- витребування доказів, а саме: договору купівлі-продажу №32/Ф від 22.02.2012 та пояснень щодо його наявності; пояснень від директора відповідача щодо зазначення в проекті Договору прощення боргу, який наявний в електронному листуванні між сторонами, посилання на договір купівлі-продажу №32/Ф від 22.02.2013.

15.11.2017 у судовому засіданні Київського апеляційного господарського суду було оголошено перерву до 22.11.2017.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 22.11.2017, у зв'язку з перебуванням судді Зубець Л.П. на лікарняному, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/10597/17 колегію суддів у складі головуючого судді: Ткаченка Б.О., суддів: Зеленін В.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.11.2017 справу № 910/10597/17 прийнято до провадження у вищезазначеному складі суду.

22.11.2017 у судовому засіданні Київського апеляційного господарського суду було оголошено перерву до 20.12.2017.

20.12.2017 у зв'язку з перебуванням головуючого судді Ткаченка Б.О. на лікарняному, розгляд справи не відбувся.

Після виходу головуючого судді Ткаченка Б.О. з лікарняного та відпустки, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.01.2018 справу № 910/10597/17 призначено до розгляду на 07.02.2018.

06.02.2018 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬМАТЕРРА» надійшли додаткові письмові пояснення, в яких позивач підтримав вимоги апеляційної скарги.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного судового рішення.

Представник ТОВ «АЛЬМАТЕРРА» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 у справі № 910/10597/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Також представник зазначив, що строк позовної давності переривався сплатою та підписанням акту звірки 12.02.2014, а також переговорами з відповідачем, які відбувалися з грудня 2016 року по червень 2017 року.

Представник позивача підтримав раніше подані клопотання про виклик свідка та витребування доказів.

Також представником позивача було зазначено, що на адвокатський запит, отриманий представником відповідача після судового засідання 15.11.2017, було надано відповідь № 58 від 20.11.2017, якою запит залишено без задоволення з формальних підстав. При цьому, запит адресувався ТОВ «РІШБУР», але відповідачем надано відповідь від імені ТОВ «РІШБУД», які є різними юридичними особами. Інших ідентифікуючих ознак запит не має. Крім того, представником ТОВ «АЛЬМАТЕРРА» було звернуто увагу, що ордер та договір представника ТОВ «РІШБУР» - Медвідя О.П. містить назву ТОВ «РІШБУД».

Дані доводи зводяться до того, що представника ТОВ «РІШБУР» - Медвідь О.П. представляє ТОВ «РІШБУД», а не ТОВ «РІШБУР».

Представник ТОВ «РІШБУР» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду як таке, що прийняте з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи. Також представник зазначив, що з боку ТОВ «РІШБУР» ведення переговорів не здійснювалося, у зв'язку з чим строк позовної давності закінчився 12.02.2017, тоді як позов подано у червні 2017 року.

Представник відповідача - Медвідь О.П. не визнав відсутності у нього повноважень на представництво інтересів ТОВ «РІШБУР». Договір на надання юридичної допомоги і відповідь № 58 від 20.11.2017 містять печатку ТОВ «РІШБУР»., а не ТОВ «РІШБУД», крім того, відповідь підписана директором ТОВ «РІШБУР» - ОСОБА_4.

Згідно відкритих відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань директором ТОВ «РІШБУД», яке зареєстровано у м. Києві, є ОСОБА_4, а ТОВ «РІШБУД», яке зареєстроване у м. Запоріжжя - Трибушний. Спільних засновників підприємства не мають.

Крім того, у відповіді на адвокатський запит зазначена Київська адреса: м. Київ, вул. Вербова, 4-А, що відповідає адресі, яка міститься в реєстрі.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає технічними описками зазначені у вказаних документах назву ТОВ «РІШБУД» замість ТОВ «РІШБУР».

Щодо підтриманого позивачем клопотання про виклик свідка та витребування доказів, то вони зводяться до того чи укладався між сторонами будь-який інший договір, крім договору купівлі-продажу № 32/Ф від 22.02.2013, а також чи велись з боку відповідача переговори щодо врегулювання спору щодо заборгованості за вказаним договором у період з грудня 2016 року.

Судова колегія, дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наявні у матеріалах справи пояснення та докази, які є достатніми для прийняття судового рішення у даній справі. Більш того, у даному випадку, пояснення свідка повинні бути підтвердженні відповідними письмовими доказами, самі лише посилання свідка на певні обставини судом не можуть бути прийняті як належний доказ, що підтверджує ті чи інші юридичні факти.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників присутніх сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

22.02.2013 між ТОВ «АЛЬМАТЕРРА» (далі - продавець) та ТОВ «РІШБУР» в особі філії «АЛЬМА» (далі - покупець, ТОВ «РІШБУР») було укладено Договір купівлі-продажу товарів №32/Ф (далі - Договір).

За умовами Договору продавець зобов'язується здійснювати продаж продуктів харчування та інших товарів народного споживання, а покупець зобов'язується приймати зазначений товар і оплачувати його вартість згідно умов та протягом терміну дії даного Договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору продаж товару здійснюється партіями. Продавець здійснює продаж окремої партії товару покупцю згідно заявки останнього. В заявці має бути зазначено: асортимент, кількість, ціна товару, а також дата і місце продажу товару. Сторони погодили, що заявка покупця є попереднім документом, вона не є частиною даного Договору.

Як передбачено п. 2.6 Договору, протягом 3 робочих днів з моменту погодження продавцем заявки покупця продавець зобов'язаний здійснити продаж товару покупцю. Датою продажу товару вважається дата підписання уповноваженим представником покупця видаткової накладної продавця в прийманні товару.

Згідно з п. 3.1 Договору оплата товару здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця щомісячно до 7 числа поточного місяця за проданий товар, але не пізніше 30 календарних днів з дня підписання уповноваженими представниками сторін видаткових накладних.

Пунктом 4.4 Договору встановлено, що по завершенню прийому товару за відсутності претензій по кількості і якості уповноважений представник покупця ставить свій підпис у видатковій накладній, як доказ того, що товар прийнятий.

Як доказ передачі товару за Договором на суму 1 057 916,40 грн., позивачем надано копії видаткових накладних: № 61 від 30.04.2013, № 105 від 04.06.2013, № 106 від 12.06.2013, № 107 від 14.06.2013, № 82 від 16.07.2013, № 103 від 16.07.2013, № 83 від 17.07.2013, № 102 від 17.07.2013, № 84 від 18.07.2013, № 85 від 19.07.2013, № 101 від 22.07.2013, № 86 від 23.07.2013, № 87 від 25.07.2017, № 100 від 25.07.2013, № 88 від 26.07.2013, № 89 від 29.07.2013, № 104 від 29.07.2013, № 90 від 30.07.2013, № 91 від 31.07.2013, які підписані представниками сторін та скріплені їх печатками. Крім того, позивачем також надано податкові, товарно-транспортні накладні та реєстр передання податкових накладних.

Відповідачем у період з 29.10.2013 по 12.02.2014 було частково оплачено отриманий товар на суму 232 950,00 грн., у зв'язку з чим, заборгованість відповідача склала 824 966,40 грн., що підтверджується, зокрема, актом звірки розрахунків станом на 12.02.2014.

Враховуючи наведене, ТОВ «АЛЬМАТЕРРА» звернулося з даним позовом та просить суд стягнути з ТОВ «РІШБУР» 824 966,40 грн. заборгованості за Договором купівлі-продажу товарів №32/Ф від 22.02.2013.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Як визначено ч.1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - п. 1 ст. 530 ЦК України.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно з видатковими накладними, продаж товару відбувся за умовами Договору купівлі-продажу № 32/Ф від 22.02.2012, який також зазначено у призначенні платежу при частковій сплаті заборгованості.

Проте, позовні вимоги ґрунтуються на Договорі купівлі-продажу № 32/Ф від 22.02.2013.

Місцевий господарський суд з пояснень сторін встановив, що Договір купівлі-продажу № 32/Ф від 22.02.2012 між сторонами не укладався.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову по суті, оскільки позивачем не надано доказів які б підтверджували виконання умов Договору купівлі-продажу товарів № 32/Ф від 22.02.2013 та відповідно наявності заборгованості у відповідача саме за цим договором.

Колегія суддів не може погодитися з даним висновком суду першої інстанції та вважає його помилковим з огляду на наступне.

У матеріалах справи відсутні докази укладення Договору купівлі-продажу №32/Ф від 22.02.2012, але є підписаний з обох сторін Договір купівлі-продажу №32/Ф від 22.02.2013.

Зазначені договори у своєму номері та даті відрізняються лише роком.

Доказів укладення між сторонами інших договорів, на виконання яких позивач міг передати відповідачу товар, суду надано не було. Передача товару відбувалася лише у 2013 році, та після 22.02.2013.

Крім того, судова колегія звертає увагу, що роком виписки податкових накладних є 2013 рік, а число та місяць відповідають даті видаткових накладних, в яких зазначено 2012 рік.

При цьому, станом на дату апеляційного перегляду справи, сторонами не надано доказів існування укладеного не лише Договору купівлі-продажу товарів № 32/Ф від 22.02.2012, а й будь-якого іншого договору, крім Договору купівлі-продажу товарів № 32/Ф від 22.02.2013.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач, як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і під час апеляційного провадження, заперечував отримання товару за умовами Договору купівлі-продажу товарів № 32/Ф від 22.02.2013.

З огляду на наведені вище обставини, судова колегія погоджується з доводами апелянта про технічну описку щодо року укладення Договору.

За таких обставин, слід вважати, що товар за наданими видатковими накладними переданий саме на виконання умов Договору купівлі-продажу товарів № 32/Ф від 22.02.2013.

Враховуючи положення п. 3.1 Договору, кінцевим днем оплати за останньою поставкою є 30.08.2013.

Станом на дату винесення оскаржуваного рішення доказів погашення залишку заборгованості у сумі 824 966,40 грн. суду не надано.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача 824 966,40 грн. заборгованості за Договором купівлі-продажу товарів № 32/Ф від 22.02.2013 є обґрунтованою.

При цьому, у суді першої інстанції відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог про стягнення 824 966,40 грн. заборгованості із підстав пропуску позивачем строку позовної давності, який за його доводами переривався підписанням акту звірки 12.02.2014 та відповідно закінчився 13.02.2017, тоді як позов до суду подано 27.06.2017.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як передбачено ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судова колегія погоджується з доводами відповідача про переривання строку позовної давності 12.02.2014, з огляду на підписаний сторонами акт звірки та часткову оплату.

Проте, позивачем додано до матеріалів справи електронне листування за період з грудня 2016 року по червень 2017 року, яке на думку останнього, свідчить про переривання строку позовної давності.

Судова колегія дослідивши роздруковані листи з електронної пошти, зазначає наступне.

Листи від 16.12.2016 адресовані на електронну пошту директора ТОВ «РІШБУР» - ОСОБА_4 які містять елемент доменного імя «richebourg.com.ua»), за таких обставин, судова колегія вважає, що листи адресувалися саме директору відповідача.

Проте, листи за 16.12.2016 не містять жодних ідентифікуючих ознак щодо переговорів чи визнання заборгованості за спірним Договором.

Наступні листи датовані 25.04.2017, та пізнішою датою.

При цьому, лист від 26.04.2017 адресований ОСОБА_4 позивачу (т. 1 а.с. 173) містить посилання, зокрема, на необхідність з боку позивача надати копію договору 32/Ф та «останню пропозицію 150 000,00 грн. та підписання договору прощення про відсутність будь-яких претензій зі сторони компанії «Альматерра» до компанії «Рішбур».

Враховуючи, відсутність доказів існування між сторонами інших правовідносин, окрім спірного Договору, судова колегія дійшла висновку, що лист від 26.04.2017 адресований ОСОБА_4 позивачу підтверджує наявність переговорів зі сторони відповідача щодо погашення заборгованості та визнання наявності боргу.

В свою чергу, листи від 16.12.2016 адресовані відповідачу не свідчать про визнання ним боргу та переривання строку позовної давності.

Пунктом 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 року № 10 роз'яснено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. Бездіяльність боржника не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Оскільки перше визнане відповідачем переривання відбулося 12.02.2014, то строк позовної давності закінчився 13.02.2017. Друге переривання, яке хоча і не визнається відповідачем, відбулося 26.04.2017, тобто вже після спливу строку позовної давності.

Враховуючи, що відповідачем не було вчинено дій, які свідчать про переривання перебігу позовної давності в межах строку давності, тобто до 13.02.2017, то вчинення таких дій після вказаної дати не перериває відповідний строк.

З огляду на зазначені обставини, судова колегія дійшла висновку про сплив позовної давності за спірними вимогами та задоволення заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

За таких обставин, судова колегія погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, проте з підстав пропуску позивачем строку позовної давності про застосування якого відповідачем подано відповідну заяву до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає зміні в мотивувальній частині рішення, з викладенням її у редакції даної постанови.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, викладені Товариством з обмеженою відповідальністю «АЛЬМАТЕРРА» в апеляційній скарзі, знайшли своє часткове підтвердження під час розгляду даної справи, проте, з урахуванням прохальної частини скарги, вона задоволенню не підлягає.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 року по справі № 910/10597/17 прийнято з неповним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим оскаржуване рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЬМАТЕРРА» (апелянта).

Керуючись ст.ст. 76-79, 86, 129, 269-270, 275-277, 282, 284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬМАТЕРРА» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 року по справі № 910/10597/17 змінити, шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції даної постанови.

3. В іншій частині рішення залишити без змін.

4. Матеріали справи № 910/10597/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді А.І. Мартюк

В.О. Зеленін

Повний текст рішення складено 12.02.2018.