ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2018 р. Справа № 917/1946/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О. В., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Фоміна В. О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу позивача вх. №179 П/2 на рішення господарського суду Полтавської області від 12.12.2017 у справі № 917/1946/17 (ухвалене суддею Безрук Т.М. у приміщенні господарського суду Полтавської області; повний текст рішення складено 15.12.2017),

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ,

до Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 69)", м.Кременчук Полтавської області,

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача 109590,59 грн. за договором купівлі-продажу природного газу № 4081/15-БО-24 від 31.12.2014, у тому числі: 81829,14 грн. - пені, 4916,33 грн. - 3% річних, 22845,12 грн. - інфляційних.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 12.12.2017 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 40581,19 грн. пені, 22845,12 грн. інфляційних, 4874,81 грн. річних, 1633,23 грн. витрат зі сплати судового збору. В іншій частині у позові відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідач прострочив проведення оплати поставленого позивачем природного газу, тому, у відповідності до приписів чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені, інфляційних та трьох відсотків річних є обґрунтованими. Перевіривши правильність нарахування відповідних сум, суд першої інстанції зазначив, що інфляційні підлягають стягненню в заявленому позивачем розмірі (22845,12 грн.), сума відсотків річних становить 4874,81 грн., а не 4916,33 грн., як це зазначено позивачем, який не врахував, що останній день для оплати природного газу, поставленого у січні 2015 року, припав на 15.02.2015 (вихідний день), з цих же причин позивачем невірно розраховано пеню в сумі 81829,14 грн, тоді як сума, що підлягає стягненню з урахуванням вищенаведених обставин, складає 81162,38 грн.

Судом першої інстанції було також розглянуто клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 50% та задоволено його з наступних підстав: відповідачем повністю було сплачено спожитий природний газ до подачі позову, строки прострочення оплати є незначними, відповідач є державним підприємством, яке здійснює професійно-технічне навчання засуджених, поставлений за договором газ використовувався для вироблення та постачання пари та гарячої води державній установі - Кременчуцькій виправній колонії (№69), що підтверджено договором про закупівлю послуг за державні кошти від 16.01.2015, заборгованість виникла внаслідок несвоєчасної оплати гарячого постачання Кременчуцькою виправною колонією (№69), що підтверджено виписками з банківського рахунку, матеріальне становище відповідача є скрутним.

Позивач із рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області 12.12.2017 у справі №917/1946/17 в частині відмови у стягненні 40581,19 грн. пені та в оскарженій частині прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 40581,19 грн. пені, у стягненні яких було відмовлено; в іншій частині – оскаржуване рішення залишити без змін.

Апелянт вважає, що всупереч вимогам ст.4-2 ГПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) щодо рівності учасників процесу перед законом і судом, оскаржуване рішення в частині обґрунтування зменшення розміру неустойки містить лише доводи та аргументи, на яких ґрунтувалося клопотання відповідача щодо зменшення розміру неустойки, при цьому судом не зазначено будь-яких доказів, на підставі яких прийнято рішення про зменшення розміру стягуваної суми пені, та не викладено доводів, на підставі яких відхилено докази позивача. Зокрема, позивач наполягає на тому, що ним понесено збитки, зазначаючи, що до таких збитків належать інфляційні втрати, прострочена та не оплачена відповідачем сума заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу.

Позивач також зазначає, що суд першої інстанції при винесенні рішення у справі, порушив ст. 83 ГПК України, ст. 233 Господарського кодексу Украйни та ст.551 Цивільного кодексу України, надавши перевагу аргументам відповідача, не врахувавши ступінь виконання зобов’язання та майновий інтерес позивача. На думку позивача, судом першої інстанції було порушено його право на справедливий суд, а також не враховано, що ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" як підприємство державного сектору економіки є об’єктом, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави; внаслідок недоотримання та несвоєчасного проведення розрахунків за природний газ позивач змушений залучати комерційні кредити за ставками 20 – 24% річних, тому загальна сума заявленої пені не компенсує повністю збитків, яких зазнає позивач, а зменшення судом розміру пені на 50% від нарахованої суми спричиняє позивачу додаткові збитки та дозволяє Відповідачу і далі порушувати договірні умови.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22.01.2018 відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, встановлено строк відповідачеві для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі. Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 ГПК України без повідомлення учасників справи - за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч.10 ст.270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п'ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи повідомлень відділення зв’язку, копію вищевказаної ухвали суду від 22.01.2018 позивачем отримано 29.01.2018, відповідачем – 31.01.2018.

Однак станом на 15.02.2018 до суду не надійшло відзиву на апеляційну скаргу від відповідача, а також клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

В ході апеляційного розгляду даної справи Харківським апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

31.12.2014 між позивачем (продавцем) та відповідачем (покупцем) укладено договір купівлі-продажу природного газу №4081/15-БО-24 (далі - договір) із подальшими додатковими угодами, які укладалися у 2015 році і якими сторони встановлювали ціну природного газу, що постачається, та порядок визначення цієї ціни (а.с.14-31).

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу впродовж січня 2015– грудня 2015 природний газ на загальну суму 583591,97 грн. Зазначене підтверджується підписаними обома сторонами актами приймання-передачі природного газу (а.с.32-38).

Відповідно до пункту 6.1 договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідач свої зобов’язання за договором щодо оплати природного газу виконав, сплативши 583591,97 грн., але при цьому ним порушено строки оплати, встановлені пунктом 6.1 договору, за зобов’язаннями січня, лютого, березня, квітня, жовтня, листопада, грудня 2015 року. Зазначене підтверджується бухгалтерською випискою з балансового рахунку сальдо по підприємству відповідача та випискою по операціях, випискою з 01.12.2014 по 31.08.2016 (а.с.39-40).

Пунктом 7.2 договору встановлено, що в разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору, він зобов’язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з п. 9.3. договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років, що узгоджується з приписами ст. 259 ЦК України.

В межах вищевказаного строку позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача передбачених законом та договором нарахувань на суму простроченої оплати. А саме, як вбачається з доданого до позовної заяви розрахунку (а.с.10 – 13), позивач нарахував відповідачу 81829,14 грн.- пені, 22845,12 грн. інфляційних та 4916,33 грн. – 3% річних. Дані нарахування проведені позивачем за період 15.02.2015 – 17.03.2015 – за несвоєчасну оплату газу, поставленого в січні 2015 року, за період 15.03.2015 – 29.10.2015 – за несвоєчасну оплату газу, поставленого в лютому 2015 року, за період 15.04.2015 – 13.12.2015 – за несвоєчасну оплату газу, поставленого в березні 2015 року, за період 15.05.2015 – 13.12.2015 – за несвоєчасну оплату газу, поставленого в квітні 2015 року, за період 15.11.2015 – 13.12.2015 - за несвоєчасну оплату газу, поставленого в жовтні 2015 року, за період 15.12.2015 – 23.12.2015 - за несвоєчасну оплату газу, поставленого в листопаді 2015 року, за період 15.01.2016 – 24.02.2016 - за несвоєчасну оплату газу, поставленого в грудні 2015 року (а.с.10-13).

Як уже зазначалося, перевіривши правильність нарахування відповідних сум, суд першої інстанції дійшов висновку, що інфляційні підлягають стягненню в заявленому позивачем розмірі (22845,12 грн.), сума відсотків річних становить 4874,81 грн., а не 4916,33 грн., як це зазначено позивачем, який не врахував, що останній день для оплати природного газу, поставленого у січні 2015 року, припав на 15.02.2015 (вихідний день), з цих же причин позивачем невірно розраховано пеню в сумі 81829,14 грн, тоді як сума, що підлягає стягненню з урахуванням вищенаведених обставин, складає 81162,38 грн.

Колегія суддів зазначає, що здійснений місцевим господарським судом розрахунок сум, що підлягають стягненню, долучений до матеріалів справи (а.с.97 – 100) є арифметично та методологічно правильним, узгоджується з приписами чинного законодавства, умовами договору та фактичними обставинами справи.

Як вбачається з апеляційної скарги, позивач не заперечує проти правильності вищевказаного розрахунку.

Разом з тим, місцевим господарським судом було задоволено клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 50% (з наведених вище підстав), з чим не погоджується позивач в апеляційній скарзі.

Надаючи оцінку аргументам місцевого господарського суду у відповідності до підпункту б) пункту 2 частини 1 статті 282 ГПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду у відповідності до вищенаведених приписів ст.269 ГПК України, колегія суддів зазначає, що з висновками суду першої інстанції слід погодитися з наступних підстав.

Ч.3 ст.551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. А відповідно до ч.1 ст.233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Тобто, згідно з вищенаведеними приписами чинного законодавства, місцевим господарським судом при зменшенні розміру неустойки (зокрема, пені) має бути враховано майнові та інші інтереси обох сторін.

Відповідно до змісту п.3 ст.83 ГПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення), вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

В обґрунтування клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій (а.с.60, 64) відповідачем було зазначено, що відповідач має статус державного підприємства, заснованого Державною пенітенціарною службою. Виробнича діяльність даного підприємства спрямована на забезпечення засуджених суспільно корисною працею, а не на отримання прибутку, і водночас діяльність даного підприємства значно зменшує навантаження на державний бюджет, оскільки в результаті залучення засуджених до праці отримується певна продукція, реалізація якої дає можливість спрямувати кошти на утримання засуджених, при цьому в умовах економічної кризи, зростання тарифів на енергоносії, цін на матеріали тощо фінансовий стан відповідача значно погіршився; стягнення неустойки в заявленій сумі негативно позначиться на рівні матеріального забезпечення відповідача та призведе до додаткових витрат із державного бюджету.

Також в ході розгляду справи місцевим господарським судом на підставі наявних у справі доказів було встановлено, що відповідачем повністю було сплачено спожитий природний газ до подачі позову, строки прострочення оплати є незначними, поставлений за договором газ використовувався для вироблення та постачання пари та гарячої води державній установі - Кременчуцькій виправній колонії (№69), що підтверджено договором про закупівлю послуг за державні кошти від 16.01.2015 (а.с.67), заборгованість виникла внаслідок несвоєчасної оплати гарячого постачання Кременчуцькою виправною колонією (№69), що підтверджено виписками з банківського рахунку, матеріальне становище відповідача є скрутним.

Апелянт зазначає, що оскаржуване рішення в частині обґрунтування зменшення розміру неустойки містить лише доводи та аргументи, на яких ґрунтувалося клопотання відповідача, при цьому судом не зазначено будь-яких доказів, на підставі яких прийнято рішення про зменшення розміру стягуваної суми пені, та не викладено доводів, на підставі яких відхилено докази позивача.

Проте, як було встановлено вище місцевий господарський суд в обґрунтування висновку про зменшення пені посилався на наявні у справі докази (зокрема, на договір від 16.01.2015, банківські виписки тощо). Із матеріалів справи також вбачається, що представник позивача в судовому засіданні 07.12.2017 (в якому судом першої інстанції було оголошено перерву до 12.12.2017) висловив усні заперечення проти клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки (протокол судового засідання від 07.12.2017, а.с.62), разом з тим, ним не було надано суду письмових доказів на спростування тверджень відповідача та не направлено представника в судове засідання 12.12.2017, в якому ухвалено оскаржуване рішення. Тому апеляційний господарський суд вважає безпідставними посилання апелянта на відхилення місцевим господарським судом доказів позивача та на порушення місцевим господарським судом принципу рівності всіх учасників процесу перед законом і судом.

Як вбачається з матеріалів справи, і позивач, і відповідач мають певні законодавчо обумовлені особливості здійснення господарської діяльності, до яких зокрема належить обмеження можливості для обох суб’єктів самостійно впливати на своєчасність розрахунків з контрагентами. Зокрема, контрагентом відповідача, Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 69)", є державна установа, Кременчуцька виправна колонія (№69), що здійснює закупівлю послуг за державні кошти. Зазначена обставина, на думку колегії суддів, є винятковою в розумінні п.3.ст.83 ГПК України.

За таких обставин, твердження позивача про те, що зменшення судом розміру пені дозволить відповідачеві в подальшому безкарно порушувати договірні зобов’язання, колегія суддів вважає такими, що ґрунтуються на припущеннях та не узгоджуються з вищевказаними особливостями господарської діяльності обох сторін, тому неустойка (пеня) в заявленому позивачем розмірі із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов’язання перетворюється в непомірний тягар для відповідача, що спотворює дійсне правове призначення неустойки та в подальшому перешкоджатиме нормалізації стану взаєморозрахунків між сторонами.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на залучення ним комерційних кредитів за ринковими відсотковими ставками (20 – 24% річних) колегія суддів також не вважає належними аргументами, оскільки ПАТ "НАК "Нафтогаз України" не надано суду першої та апеляційної інстанції доказів щодо отримання зазначених кредитів та не обґрунтовано, що вказані кредити було залучено через невчасність розрахунків з позивачем виключно відповідача (враховуючи значну кількість контрагентів ПАТ "НАК "Нафтогаз України").

Окрім того, нарахування пені здійснено згідно з приписами відповідних норм чинного законодавства і за своєю правовою природою не є компенсацією ризиків, пов’язаних із використанням позивачем кредитних коштів, при отриманні яких ПАТ "НАК "Нафтогаз України" не розраховував і не міг розраховувати на наявність у відповідача прострочення оплати саме за певний період та на погашення відсотків за кредитами виключно за рахунок стягнення з відповідача пені. Щодо втрат ПАТ "НАК "Нафтогаз України" від інфляції, на які посилається апелянт, вважаючи їх завданими йому збитками, то, як було встановлено вище, з метою компенсації вказаних втрат оскаржуваним рішенням стягнуто інфляційні у заявленому позивачем розмірі, а саме - 22845,12 грн. Посилання позивача на наявність у нього недоотриманого доходу (упущеної вигоди) також спростовується матеріалами справи, оскільки, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується апелянтом, відповідач до подання позову в даній справі сплатив суму основного боргу за спірний період у повному обсязі.

За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано ступеню виконання зобов’язання відповідачем та тієї обставини, що стягнута судом неустойка не компенсує всіх збитків позивача.

Натомість, як вбачається з оскаржуваного рішення, судом враховано, що відповідачем повністю було сплачено спожитий природний газ до подачі позову, строки прострочення оплати є незначними, а також при зменшенні пені на 50% рівною мірою дотримано прав та інтересів обох сторін у справі.

Інших аргументів, що могли б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, апелянтом не наведено.

За результатами апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду колегією суддів також не було встановлено наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обов’язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 12.12.2017 у справі №917/1946/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 15.02.18

Головуючий суддя Шевель О. В.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Фоміна В. О.