РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.02.2018Справа №910/22600/17

Господарський суд міста Києва у складі: головуючий - суддя Князьков В.В.,

при секретарі судового засідання Копил М.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Комунального підприємства «Київський метрополітен», м. Київ

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Київ

про стягнення 21 407,29 грн., -

За участю представників:

від позивача: від відповідача: Костильов В.А. не з'явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Комунальне підприємство «Київський метрополітен» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 21 407,29 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування орендованого нерухомого майна №В-49-10 від 16.07.2010 в частині здійснення відшкодування витрат балансоутримувача на суму 18 722,25 грн., що стало підставою для нарахування пені та 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2017 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи призначено на 17.01.2018, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив.

У судовому засіданні 17.01.2018 судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи у зв'язку з неявкою відповідача на 07.02.2018, у звязку з чим направлено відповідачу ухвалу про виклик у судове засідання в порядку статей 120-121 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача у судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явилась, представника не направила, відзив на позовну заяву не надала.

При цьому, за висновками суду, відповідач вважається належним чином повідомленою про розгляд справи судом, виходячи з наступного.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 19.12.2017, а також ухвала про виклик у судове засідання від 17.01.2018 були направлені судом рекомендованими листами з повідомленнями про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 03135, АДРЕСА_1.

Однак, конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі від 19.12.2017 було повернуто до суду відділенням поштового зв'язку з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Також, як вбачається з витягу від 05.02.2018 з офіційного веб-сайту Державного підприємства «Укрпошта», 23.01.2018 поштове відправлення №063 з ухвалою про виклик від 17.01.2018 не було вручене відповідачу, про що вказано: «невдала спроба вручення (не вручене під час доставки): інші причини».

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського суду міста Києва, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про невручення копії судового рішення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали суду.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою про відкриття провадження у справі від 19.12.2017 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні судом підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

16.07.2010 між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (балансоутримувач) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) укладено договір №В-49-10 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування орендованого нерухомого майна (далі - Договір).

Пунктом 1.1 Договору передбачено, що балансоутримувач забезпечує утримання об'єктів оренди відповідно до переліку, який є невід'ємною частиною договору (додаток №1) за цінами, визначеними в узагальненому розрахунку щомісячних витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування орендованого нерухомого майна, а орендар відшкодовує балансоутримувачу зазначені витрати.

Згідно з п. 2.1 Договору облік та розрахунки здійснюються у безготівковій формі поквартально.

Розмір відшкодування витрат з утримання об'єктів оренди визначається відповідно до затвердженого узагальненого розрахунку витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування орендованого нерухомого майна, який є невід'ємною частиною цього договору, і який переглядається балансоутримувачем у випадку офіційних змін цін, тарифів, заробітної плати тощо та загальної площі об'єктів оренди, вказаній в додатку №1 до цього договору і фактичного використання орендарем об'єктів оренди (п. 2.3 Договору).

У пунктах 3.2.1, 3.2.2 Договору відповідач зобов'язалась до 05 числа місяця, наступного за звітним кварталом самостійно отримувати рахунок (розрахунок) по відшкодуванню витрат та не пізніше 20 числа здійснювати платіж на поточний рахунок балансоутримувача; самостійно отримувати акти про надання послуг з утримання об'єктів та протягом двох робочих днів повертати їх підписаними балансоутримувачу.

Згідно з пунктами 6.1, 6.4 Договору його укладено строком на календарний рік по 31.12.2010 включно. У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Договір підписаний представником позивача та відповідачем особисто, а також містить відбитки печаток сторін.

У додатку 1 до Договору сторони погодили, що в користуванні орендаря перебувають 5 об'єктів, загальна площа яких становить 45,00 кв.м.

Згідно з листом вих.№39-НЗ від 18.01.2016, який адресований відповідачу, позивач заявив про закінчення строку дії Договору 31.12.2015.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю у відповідача, як вказує позивач, заборгованості з відшкодування витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування об'єктів оренди за 2015 рік на загальну суму 18 722,25 грн.

Розглянувши позовні вимоги про стягнення заборгованості в сумі 18 722,25 грн., господарський суд зазначає наступне.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування орендованого нерухомого майна №В-49-10 від 16.07.2010 як належну підставу, у розумінні норм статті 11 вказаного Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Матеріали справи (розрахунки витрат балансоутримувача) свідчать, що загальна сума витрат позивача за 2015 рік, яка підлягає відшкодуванню відповідачем, становить 18 722,25 грн., з яких: за І квартал 2015 року - 6 608,70 грн., за ІІ квартал 2015 року - 5 843,04 грн., за ІІІ квартал 2015 року - 3 125,25 грн., за ІV квартал 2015 року - 3 135,25 грн.

При цьому, судом прийнято до уваги, що обов'язки та, відповідно, повноваження зі складення розрахунку витрат, які понесені балансоутримувачем, покладено умовами Договору саме на позивача.

В свою чергу, матеріали справи не містять доказів дотримання відповідачем своїх обов'язків, передбачених п. п. 3.2.1, 3.2.2 Договору, отримувати відповідні рахунки на оплату, здійснювати платежі за Договором, отримувати акти наданих послуг, підписувати їх та повертати позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що у пункті 2.2 Договору сторони передбачили, що орендар здійснює платіж з відшкодування витрат з утримання об'єкта оренди щоквартально не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним кварталом на підставі виданих розрахунків. Одночасно з цим, у пункті 3.2.1 орендар зобов'язався здійснювати платежі не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним кварталом. Враховуючи наведене, господарський суд вважає, що умови Договору належить тлумачити на користь відповідача та застосовувати при вирішенні спору термін оплати, який становить день, не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним кварталом.

З урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи зміст пункту 3.2.1 Договору, відповідач повинен був сплачувати платежі за Договором не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним кварталом.

Відтак, строк виконання відповідачем грошових зобов'язань, щодо яких заявлено позов, настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За висновками суду, всупереч викладеним вище нормам закону, відповідачем, який представника у судове засідання не направив, відзив на позовну заяву не надав, не було спростовано наданих позивачем доказів, зокрема, не надано до матеріалів справи будь-яких належних та допустимих доказів погашення заборгованості в розмірі 18 722,25 грн. Обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання, суду також не наведено.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем не спростовано факту порушення взятих на себе грошових зобов'язань, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Комунального підприємства «Київський метрополітен» про стягнення заборгованості в розмірі 18 722,25 грн. підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлено вимоги про стягнення 2 405,27 грн. пені та 279,77 грн. 3% річних за період з 21.01.2016 по 22.12.2016 за прострочення грошових зобов'язань з оплати витрат балансоутримувача за ІІ-ІV квартали 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) стаття 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.2 Договору передбачено, що за несвоєчасно перераховані платежі орендар сплачує на користь балансоутримувача пеню в розмірі 0,5% від розміру несплаченої суми наданих послуг за кожен день прострочення, але не більше розміру встановленого законодавством України.

Судом встановлено, що відповідачем у встановлений строк свого обов'язку з оплати наданих послуг не виконано, чим допущено прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), а тому позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховано пеню.

Разом з цим, частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Встановлений наведеною нормою строк нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання не є строком позовної давності, в межах якого особа може звернутись за захистом свого порушеного права або інтересу, а тривалість цього може бути встановлена договором за домовленістю сторін.

Позивач та відповідач при укладенні Договору не встановили іншого строку нарахування штрафних санкцій, ніж передбачено у частині 6 статті 232 Господарського кодексу України. Тому, оскільки згідно з п. 3.2.1 Договору останнім днем (терміном) належного виконання грошового зобов'язання є 20 число місяця, наступного за звітним кварталом, то відповідними періодами нарахування пені є:

за прострочення оплати за ІІ квартал 2015 року - період з 21.07.2015 по 20.01.2016;

за прострочення оплати за ІІІ квартал 2015 року - період з 21.10.2015 по 20.04.2016;

за прострочення оплати за ІV квартал 2015 року - період з 21.01.2016 по 20.07.2016.

При цьому, нарахування заборгованості за ІІ-ІV квартали 2015 року у грудні 2015 року є безпідставним, оскільки у пункті 2.1 Договору визначено, що розрахунки здійснюються поквартально.

Таким чином, з огляду на положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, враховуючи визначені позивачем періоди прострочення та, відповідно, межі позовних вимог, вимоги про стягнення пені за прострочення оплати за ІІ квартал 2015 року за період з 20.01.2016 по 22.12.2016 задоволенню не підлягають.

За перерахунком суду, приймаючи до уваги визначену позивачем початкову та кінцеву дати періоду прострочення, загальна сума пені за прострочення платежів за ІІІ та ІV квартали 2015 року складає 966,36 грн., з яких:

- 342,99 грн. пеня за прострочення платежу в сумі 3 135,25 грн. за ІІІ квартал 2015 року, яка нарахована за період з 21.01.2016 по 20.04.2016;

- 623,37 грн. пеня за прострочення платежу в сумі 3 135,25 грн. за ІV квартал 2015 року, яка нарахована за період з 21.01.2016 по 20.07.2016.

Таким чином, вимоги про стягнення пені в сумі 2 405,27 грн. підлягають частковому задоволенню на суму 966,36 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що господарським судом на підставі поданих доказів були встановлені обставини прострочення виконання відповідачем зобов'язань з оплати наданих послуг, вимоги про стягнення 3% річних, нарахованих на підставі ст.625 Цивільного кодексу України, ґрунтуються на нормах закону.

За перерахунком суду, приймаючи до уваги визначений позивачем період прострочення, сума 3% річних за період з 21.01.2016 по 22.12.2016 є більшою, ніж сума нарахована позивачем, у зв'язку з чим, враховуючи межі позовних вимог, вимоги на стягнення 3% річних у сумі 279,77 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог Комунального підприємства «Київський метрополітен» та стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованості розмірі 18 722,25 грн., пені в сумі 966,36 грн. та 3% річних в сумі 279,77 грн.

Інша частина вимог (пеня в сумі 1 438,91 грн.) не підлягає задоволенню з викладених вище підстав.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 492,45 грн.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Комунального підприємства «Київський метрополітен» задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (03135, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства «Київський метрополітен» (03056, м. Київ, пр. Перемоги, буд. 35; ідентифікаційний код 03328913) заборгованість в розмірі 18 722 (вісімнадцять тисяч сімсот двадцять дві) грн. 25 коп., пеню в сумі 966 (дев'ятсот шістдесят шість) грн. 36 коп., 3% річних в сумі 279 (двісті сімдесят дев'ять) грн. 77 коп. та судовий збір в розмірі 1 492 (одна тисяча чотириста дев'яносто дві) грн. 45 коп.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 14.02.2018.

Суддя В.В. Князьков