РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2018 року Справа № 902/889/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Демянчук Ю.Г., суддя Юрчук М.І. , суддя Крейбух О.Г.

секретар судового засідання Дика А.І.

за участю представників:

позивача - Олійник О.Л. довіреність № 50 від 15.01.2018

відповідача - Воловодюк В.В., Путілін Є.В. ордер № 1 від 10.01.2018

третіх осіб - КП "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації" - Слишинський І.В. ордер № 1 від 24.01.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вінницької міської ради на рішення господарського суду Вінницької області ухвалене 16.11.17 суддею Банасько О.О. у м. Вінниця у справі № 902/889/16

за позовом Вінницької міської ради, м. Вінниця

до Фізичної особи - підприємця Воловодюк Володимира Володимировича,

до Комунального підприємства "Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації", м. Вінниця

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Комунального підприємства "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Малиш", м.Вінниця

про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Вінницька міська рада звернулась до Господарського суду Вінницької області із позовною заявою до Фізичної особи - підприємця Воловодюк Володимира Володимировича, в якій просила суд зобов'язати відповідача звільнити за власний рахунок самовільно зайняту земельну ділянку загальною площею 0,0090 га (90 кв.м.), за адресою: м. Вінниця, вул. Київська, (біля буд. № 78), шляхом демонтажу розташованої на ній тимчасової споруди з габаритними розмірами 6,06 м х 15,13 м (загальною площею 90 кв.м.) та залучити до участі у справі в якості відповідача 2 КП "Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації" та в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача МКП "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації", скасувати державну реєстрацію права власності Воловодюка Володимира Володимировича на приймальний пункт літ. "А" прямокутної форми, який розташований за адресоюм: м. Вінниця, вул. Київська, (біля буд. № 78) (з урахуванням заяви про зміну предмету позову (а.с.154-159 у т. 1).

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 16.11.2017 у справі № 902/889/16 (суддя Банасько О.О.) відмовлено у задоволені позову.

Судове рішення мотивоване тим, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді звільнення земельної ділянки на якій розміщено об'єкт нерухомості, право власності відповідача 1 на який належним чином зареєстровано, є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення порушених прав Вінницької міської ради. Таким чином, прийняття судом рішення про зобов'язання відповідача 1 звільнити за власний рахунок самовільно зайняту земельну ділянку, на якій знаходиться належний відповідачеві 1 на праві власності об'єкт нерухомого майна, було б несправедливим і незаконним, оскільки б призвело до порушення прав власності відповідача на ці об'єкти нерухомості, і зокрема, прав користуватися, розпоряджатися, мирно володіти нею. Тобто, виходячи з того, що на теперішній час на земельній ділянці, розташовано об'єкт нерухомого майна, що належить Воловодюку В.В., який використовує його у підприємницькій діяльності, застосування обраного позивачем способу захисту своїх прав, фактично не призведе до їх відновлення, зокрема, до реального повернення земельної ділянки у користування позивача (з такою позицією погодився Вищий господарський суд України в постанові від 08.11.2017 у справі № 910/3510/17).

Не погоджуючись з означеним рішенням, позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Підставами для скасування рішення місцевого господарського суду апелянт, згідно поданої апеляційної скарги, визначає невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач 2, проти доводів апелянта заперечив, зазначив, що оскаржуване рішення ухвалене місцевим судом відповідно до вимог чинного законодавства, а тому просив залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення. Окрім того, заявою від 22.01.2018 за № 307/1/01-5/18 КП "ВООБТІ" просило розглянути справу за відсутності представника останнього.

Безпосередньо в судовому засіданні та у відзиві на апеляційну скаргу відповідач 1 просив рішення Господарського суду Вінницької області від 16.11.2017 у справі № 902/889/16 залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача висловився на підтримку власних доводів та заперечень викладених в апеляційній скарзі.

Третя особа - ТОВ "Малиш" не забезпечила явку представника в судове засідання.

Згідно статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення господарського суду Вінницької області від 16.11.2017 у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, виходячи з наступного.

В ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 06.06.2003 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Малиш" (Продавець, Третя особа) та Воловодюком Володимиром Володимировичем (Покупець) укладено договір купівлі-продажу (Договір) відповідно до п. 1 якого продавець продав, а Покупець купив приймальний пункт літ. "А" розташований в місті Вінниці по вулиці Київській, б/н (біля будинку № 78) загальною площею - 92,1 квм.

За умовами п. 2 Договору відчужуваний приймальний пункт належить "Продавцю" на підставі рішення Господарського суду Вінницької області від 27.12.2002 р. справа № 980/5-498, ухвали Господарського суду Вінницької області від 07.05.2003 справа № 980/5-498, зареєстрованих КП "Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації" і записаного в реєстрову книгу № 8 за реєстровим № 499 "23.05.2003 р."

Договір посвідчено приватним нотаріусом Майструк В.І. 06.06.2003 р. та зареєстрований в реєстрі за № 1584.

Як вбачається з наявної в матеріалах інвентаризаційної справи № 24372 на павільйон під літ. "А" розташований в м. Вінниці по вул. Київській б/н (біля будинку № 78), оціночного акту від 19.11.2002 р. конструктивними елементами зазначеного павільйону є: фундамент (бетонний), стіни (каркасні металеві), перегородки (ДСП), між етажне перекриття (підшивне), підлога (асфальт), дах (азбофанера), проєми (прості), отеплення (світло).

28.04.2007 р. між Вінницькою міською радою (Позивач, Орендодавець) та Воловодюком Володимиром Володимировичем (Орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до п.п. 1, 3, 4 якого орендодавцем на підставі рішення Вінницької міської ради від 30.03.2007 р. № 899 надано, а орендарем набуто право оренди земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м. Вінниця вул.Київська, (біля буд. 78). В оренду надається земельна ділянка площею 0,0310 га для комерційного використання у такому якісному стані без техногенної забрудненості. На земельні ділянці об'єкти нерухомого майна є в наявності.

Договір укладається терміном на 6 (шість) місяців з моменту прийняття рішення Вінницькою міською радою про передачу земельної ділянки в оренду (п. 9 Договору оренди).

11.09.2007 р. між сторонами складено акт прийому-передачі земельної ділянки по вул. Київська, (біля буд. 78). Цього ж дня, зазначений договір оренди зареєстровано у Вінницькій регіональній філії "Центр ДЗК при Держкомземі України".

21.04.2015р. в ході проведення представниками Департаменту архітектури, містобудування та кадастру Вінницької міської ради обстеження території прилеглої до будівлі № 78 по вул. Київській складено акт яким зафіксовано, що біля будівлі № 78 по вул.Київська самочинно, без відповідних документів, розміщено тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності, власником якої є гр. Воловодюк В.В.

Вказаним актом визначено, що тимчасову споруду прямокутної форми, з габаритними розмірами 6,06м х 15,13 м., виготовлено зі збірно-розбірних полегшених конструкцій, без фундаменту, стіни та покрівля виготовлені з металевих листів по металевому каркасу. Комплексною схемою розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Вінниці, яка затверджена рішенням виконкому міської ради від 21.06.2012 р. № 1524 не передбачено розміщення ТС у визначеному місці.

Листом від 04.06.2015 р. відповідач звернувся до позивача, яким повідомив, що у зв'язку з закінченням терміну договорів оренди, зокрема договору оренди земельної ділянки, розташованої в м. Вінниці, вул. Київська (біля буд. № 78), останній повертає міській раді відповідно до акту прийому-передачі від 29.05.2015 р. орендовану земельну ділянку.

16.09.2016 р. в ході проведення представниками Департаменту архітектури, містобудування та кадастру Вінницької міської ради обстеження території прилеглої до будівлі № 78 по вул. Київській складено акт аналогічний за змістом акту від 21.04.2015 р., що біля будівлі № 78 по вул.Київська самочинно, без відповідних документів, розміщено тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності, власником якої є гр. Воловодюк В.В.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 30.11.2016 р. у справі призначалася судова будівельно-технічна експертиза, за результатами проведення якої наявний висновок експерта Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 3498/16-21 від 07.07.2017 р.

Відповідно до висновку експерта №3498/16-21 від 07.07.2017 р. за сукупністю ознак, зазначених в наявній на дослідження технічній та правовстановлюючій документації, приймальний пункт літ. "А", розташований по вул.Київській б/н (біля будинку № 78) в м. Вінниці, відноситься до об'єктів нерухомого майна. Порівняння вимог нормативних документів, що пред'являються до об'єктів нерухомого майна, врахування результатів отриманих при візуально-інструментальному натурному обстеженні об'єкта дослідження, відсутність права забудови земельної ділянки відповідно до п. 5.2.3рішення Вінницької міської ради 13 сесії 5 скликання № 899 від 30.03.2007 р. "Про затвердження документації із землеустрою та передачу в оренду земельних ділянок гр. Воловодюку В.В. (справа № 902/889/16, арк.30), фактичну можливість переміщення даного об'єкта дослідження, дають підстави вважати, що приймальний пункт літ. "А" прямокутної форми з габаритними розмірами 6,20х15,20 м. (загальною площею 92,10 кв.м.), за сукупністю зазначених характеристик, не може бути віднесений до об'єктів нерухомого майна.

При цьому, листом вих. № 3498/17-21/157с/п від 06.11.2017 р. Вінницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз на виконання вимог ухвали суду від 18.10.2017 долучено фототаблицю із відображенням наявності у досліджуваному об'єкті бетонного фундаменту глибиною 0,5 м., виготовлену за результатами здійсненої фото фіксації при проведенні натурного обстеження станом а 12.05.2017 р.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, рішення якого підтримує апеляційний господарський суд, виходить з того, що відповідно до ст.ст. 203, 204, 205 ЦК України станом на момент прийняття рішення у даній справі договір купівлі-продажу від 06.06.2003 р. судом не визнано недійсним, окрім того його недійсність прямо не передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно зі ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Також, згідно висновків Верховного суду України у постанові від 11.02.2015 р. у справі № 6-2цс15 зазначено про те, що зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Зазначене зумовлено принципом слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, який закріплений у ст. 377 ЦК України, ст.120 ЗК України.

У всіх випадках переходу права власності на будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об'єкти (правова позиція висловлена у постанові Вищого господарського суду України від 22.09.2015 р. у справі № 922/2257/14).

Таким чином, право власності на будівлі, з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об'єкти нерухомості (в даному випадку будівлі), у власності або користуванні.

Згідно ч.1 ст.316, ст.317, ч.ч.1, 2, 3 ст.319, ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК України).

Частиною 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

З викладеного слідує, що нерухоме майно нерозривно пов'язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а відтак використання нежитлового приміщення, яке належить відповідачу, неможливе без відповідної земельної ділянки. При цьому, право користування земельною ділянкою виникає одночасно з реєстрацією права власності на нерухомість, яка на ній знаходиться.

Таким чином, хоча право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під нерухомістю, що належить відповідачу на праві власності, належним чином не оформлене, зазначене не може бути підставою для обмеження права відповідача як власника нерухомого майна на користування зазначеним майном та, відповідно, земельною ділянкою на якій воно розташоване, оскільки, як зазначалося вище, користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою. Зазначені обставини, в свою чергу, виключають можливість звільнення спірної земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття.

Звертаючись з позовом до суду Вінницькою міською радою формально використано, передбачений ст.16 ЦК України, ст.20 ГК України, спосіб захисту прав, але без врахування конкретних обставин і правовідносин сторін, а саме того, що на спірній земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомого майна (приймальний пункт), який відповідач 1 придбав у власність на підставі договору купівлі-продажу від 06.06.2003 р., посвідченого приватним нотаріусом Майструк В.І. 06.06.2003 р. та зареєстрованого в реєстрі за № 1584, який судом не визнано недійсним, окрім того його недійсність прямо не передбачено законом.

При цьому, ТОВ "Малиш" (Продавець) набуло право власності на приймальний пункт на підставі рішення Господарського суду Вінницької області від 27.12.2002 р. справа № 980/5-498 (з урахуванням виправлень внесених ухвалою Господарського суду Вінницької області від 07.05.2003 справа № 980/5-498), яке на момент укладення договору купівлі продажу з Воловодюком В.В (Покупець) було чинним та не скасованим (зміненим) у встановленому законом порядку.

Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями статей 182, 331, 334 ЦК, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об'єкта нерухомості (у тому числі й тих об'єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під'їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо) є державна реєстрація прав на нього.

Законом № 1952-ІV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2).

Вказаний приймальний пункт є об'єктом нерухомого майна, що безпосередньо підтверджується поясненнями судового експерта, представника КП "Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації та слідує з матеріалів інвентаризаційної справи № 24372 на павільйон під літ. "А" розташований в м. Вінниці по вул. Київській б/н (біля будинку № 78), яка містить оціночний акт від 19.11.2002 р. відповідно до якого конструктивними елементами зазначеного павільйону є, наряду з іншим, фундамент (бетонний), підлога (асфальт) та інш.

Окрім того, наявність у приймальному пункті бетонного фундаменту також підтверджується листом вих. № 3498/17-21/157с/п від 06.11.2017 р. Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз на виконання вимог ухвали суду від 18.10.2017 р. яким долучено фототаблицю із відображенням наявності у досліджуваному об'єкті бетонного фундаменту глибиною 0,5 м., виготовлену за результатами здійсненої фото фіксації при проведенні натурного обстеження станом на 12.05.2017 р.

Разом з тим п. 3.2. Інструкції "Про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна", затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 р. №127 (в редакції чинній на момент проведення технічної інвентаризації) визначено, будівлі тимчасового характеру (навіси, палатки, кіоски, накриття, літні душі, теплиці, покриті поліетиленовою плівкою тощо) обміряються та включаються до матеріалів інвентаризації. Це будівлі - збірно-розбірні, без фундаменту, з недовговічного матеріалу, сезонного використання (без утеплення основних огороджувальних конструкцій).

Натомість належна відповідачу 1 будівля, на переконання суду не може бути характеризована як будівля тимчасового характеру, оскільки при наявності бетонного фундаменту не є за своїми будівельно-технічними характеристиками збірно-розбірною будівлею, яку можливо перемістити без її знецінення.

Таким чином сукупність викладених вище обставин та нормативних приписів переконливо свідчить про те, що вказаний приймальний є об'єктом нерухомого майна.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується (постанова Верховного Суду України від 18.01.2017 р. у справі № 6-2776цс16).

Приймаючи рішення у даній справі судом першої інстанції враховано мету та ціль використання земельної ділянки, встановлені у сукупності обставини справи, які засвідчують, що право постійного користування земельною ділянкою відповідача 1 виникло у відповідності до норм діючого законодавства на момент укладення договору купівлі-продажу від 06.06.2003 р., при цьому, ТОВ "Малиш" (Продавець) набуло право власності на приймальний пункт на підставі рішення Господарського суду Вінницької області від 27.12.2002 р. справа № 980/5-498 (з урахуванням виправлень внесених ухвалою Господарського суду Вінницької області від 07.05.2003 справа № 980/5-498), яке на момент укладення договору купівлі продажу з Воловодюком В.В (Покупець) було чинним та не скасованим у встановленому законом порядку, правові наслідки які будуть спричинені демонтажем будівлі належної на праві власності відповідачу 1, якого він буде позбавлений та як наслідок й припинено підприємницьку діяльність.

Суди обох інстанцій дійшли висновку, що заявлені позивачем вимоги спрямовані та безпосередньо стосуються, в тому числі, позбавлення відповідача 1 права володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а саме, фактично йдеться про припинення права власності відповідача, що суперечить положенням Конституції України та приписам законодавства, яке регулює відповідні правовідносини власності в Україні.

Таким чином, враховуючи, що на спірній земельній ділянці розташовується нерухоме майно відповідача 1, який є його законним власником, на підставі правовстановлюючих документів, тому примусове звільнення земельної ділянки шляхом знесення розташованого на ній об'єкта нерухомості, право власності на який оформлено у встановленому законом порядку, порушує права особи, гарантовані ст. 41 Конституції України.

З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у особи виникає право одержати земельну ділянку в користування на якій розміщено придбане нею нерухоме майно, та земельну ділянку, необхідну для його обслуговування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. При розгляді спору у даній справі судом встановлено, що відповідач 1 правомірно набув право власності на нерухомість на підставі договору купівлі-продажу, що знаходиться на спірній земельній ділянці. Водночас, закінчення строку дії договору оренди на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права відповідача 1 як власника нерухомості на користування нерухомістю та як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою.

Зобов'язання відповідача 1 в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого статтею 41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлями з посиланням на її самовільне зайняття. З огляду на що, сама по собі відсутність у відповідача переоформлених на його ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. У таких випадках положення ст. 212 Земельного кодексу України застосуванню не підлягають і примусове звільнення земельної ділянки шляхом знесення розташованого на ній об'єкта нерухомості, право власності на який оформлено у встановленому законом порядку, порушує права особи, гарантовані ст. 41 Конституції України (постанова Верховного Суду України № 40/3 від 06.12.2010 р.).

З урахуванням наведеного місцевим судом правомірно відмовлено в позові в частині звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу приймального пункту.

Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині скасування реєстрації права власності Воловодюка В.В на приймальний пункт літ. А прямокутної форми, який розташований за адресою м. Вінниця, вул. Київська, б/н (біля будинку № 78), оскільки право відповідача 1 на вказаний приймальний пункт як уже зазначалося вище набуто та зареєстровано у встановленому законом порядку на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу від 06.06.2003 р., який є чинним та не визнаний недійсним в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Жодних обставин які свідчили про неправомірність набуття права власності на приймальний пункт судом не встановлено.

Посилання Вінницької міської ради на той факт, що ТОВ "Малиш" не набуто право власності стосовно приймального пункту з посилання на скасування рішення Господарського суду Вінницької області від 27.12.2002 р. у справі № 980/5-498 з подальшим прийняттям судом на новому розгляду рішення про відмову в задоволенні позову від 11.05.2007 р., залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 11.05.2007 р., судом не береться до уваги, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу від 06.06.2003 р. зазначене рішення було чинним, при цьому скасовано зазначене рішення у постановою Вищого господарського суду України від 23.03.2006 р.

Також, колегія суддів вважає вірними висновки суду попередньої інстанції, стосовно відмови в задоволені заяви відповідача 1 про застосування строку позовної давності, з підстав зазначених місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права (стаття 276 ГПК України).

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому, підлягає залишенню без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у судовому рішенні, що оскаржується.

Керуючись ст.ст. 269 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Вінницької області від 16.11.2017 р. у справі № 902/889/16 залишити без змін, апеляційну скаргу Вінницької міської ради - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку, встановленому ст.ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Демянчук Ю.Г.

Суддя Юрчук М.І.

Суддя Юрчук М.І.