РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.02.2018Справа № 910/22061/17
Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Письменної О.М., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Державного підприємства "Український державний центр радіочастот" в особі Південної філії Державного підприємства "Український державний центр радіочастот"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "ЕТЕР"

про стягнення 3 729,91 грн.

Представники сторін:

від позивача: Савенюк О.І. (довіреність № 80/07.1-09/17879 від 29.12.2017)

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Український державний центр радіочастот" в особі Південної філії Державного підприємства "Український державний центр радіочастот" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "ЕТЕР" (відповідач) про стягнення 3729,91 грн., з яких 3208,80 грн. основного боргу, 268,45 грн. пені, 52,58 грн. 3% річних та 200,08 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором № 21-3088 від 01.12.2014, в частині повної та своєчасної оплати виконаних робіт (наданих послуг) за період з вересня 2016 по жовтень 2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 порушено провадження у справі № 910/22061/17 та призначено до розгляду на 16.01.2018.

15.01.2018 від позивача надійшли документи по справі та клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін.

У судове засідання 16.01.2018 з'явився представник позивача та надав усні пояснення щодо необхідності розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник відповідача в судове засідання 16.01.2018 не з'явився.

15.12.2017 набрав чинності Закон України №2147-VIII від 03.10.2017 "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

В пункті 9 частини 1 статті Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017) вказано, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2018 постановлено здійснювати розгляд справи №910/22061/17 у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 06.02.2018.

Представник позивача у судове засідання 06.02.2018 з'явився, надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 06.02.2018 не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 220.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Представник відповідача про причини неявки суд не повідомив, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Зважаючи на те, що неявка відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.12.2014 між Південною філією Державного підприємства "Український державний центр радіочастот" (далі - філія), від імені Державного підприємства "Український державний центр радіочастот" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "ЕТЕР" (далі - замовник) укладено договір, відповідно до п. 1 якого філія виконує роботи (послуги) з радіочастотного моніторингу параметрів випромінювання та забезпечення електромагнітної сумісності (ЕМС) радіоелектронних засобів (РЕЗ) та випромінюваних пристроїв (ВП), а замовник виконує свої зобов'язання щодо використання РЧР, а також здійснює оплату вищевказаних робіт

Згідно з п 2.1.1 договору, філія зобов'язується виконувати роботи (послуги) по розділу 1 цього договору згідно з вимогами чинного законодавства України у галузі зв'язку, для чого :

- здійснювати радіочастотний моніторинг РЕЗ та ВП замовника;

- по заявкам замовника у наданій йому смузі частот виявляти радіозавади, визначати джерела цих радіозавад та усувати їх у строки та у порядку, визначених діючими нормативно-правовими актами.

Відповідно п 2.2.3 договору, замовник зобов'язується своєчасно здійснювати оплату філії згідно умов цього договору.

Згідно з п. 3.1. договору, вартість робіт (послуг) по цьому договору визначається згідно тарифів на роботи (послуги) Державного підприємства «Український державний центр радіочастот», пов'язані з користуванням радіочастотним ресурсом України та виділенням номерного ресурсу, затверджених Рішенням НКРЗ №1256 від 11.12.08 та зареєстрованих Міністерством юстиції України 25.12.08 за 1238/15929.

Положеннями п. 3.2 договору встановлено, що перелік РЕЗ та ВП, що підлягають нагляду відповідно до умов договору,визначається ц додатку № 1 до договору, що є його невід'ємною частиною.

Відповідно до додатку № 1 до договору, сторонами погоджена вартість робіт (послуг) за місяць у розмірі 229,20 грн.

Роботи (послуги) філії вважаються виконаними в повному обсязі у разі забезпечення ЕМС, РЕЗ та ВП, які належать замовнику та при відсутності скарг замовника на радіозавади, які не були опрацьовані філією у відповідності до вимог нормативної документації, а також у разі виконання вимог нормативної документації у сфері РЧР. Скарги замовника на радіозавади, які виникли з вини самого замовника не є підставою вважати роботи не виконаними (п 3.5 договору).

Згідно з п 3.6. договору, замовник сплачує філії за роботи (послуги) по договору шляхом перерахування суми вартості робіт на розрахунковий рахунок філії до 25-го числа наступного місяця, слідуючого за розрахунковим періодом, на підставі виставленого філією рахунку. Починаючи з 26 числа у разі несплати, нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на той період.

Відповідно до п 3.7. договору, виконання робіт (послуг) підтверджується відповідним двостороннім актом виконаних робіт. Друга сторона повинна підписати такий акт протягом 5 (п'яти) робочих днів з часу надходження або надати мотивовану відмову від підписання акту. У випадках коли, замовник не надіслав підписаний акт у вищевказаний термін та не надав мотивованої відмови, акт автоматично вважається узгодженим, а роботи (послуги) виконаними та такими, що підлягають оплаті.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2015 року, а частині розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобов'язань відповідно до умов договору. (п 6.1 договору).

Цей договір вважається подовженим на кожний наступний період тривалістю в один рік, не більше терміну дії дозвільних документів.(п 6.2 договору).

Позивач у відповідності до умов договору виконав роботи (надав послуги) у період з вересня 2016 по жовтень 2017 на загальну суму 3208,80 грн., що підтверджується наступними актами про виконання робіт: №16-14-7316 від 30.09.2016 на суму 229,20 грн., №16-10-8066 від 31.10.2016 на суму 229,20 грн., №16-14-8854 від 30.11.2016 на суму 229,20 грн., №16-14-9352 від 30.12.2016 на суму 229,20 грн., №17-14-125 від 30.01.2017 на суму 229,20 грн., №17-14-1016 від 28.02.2017 на суму 229,20 грн., №17-14-1837 від 31.03.2017 на суму 229,20 грн., №17-14-2677 від 28.04.2017 на суму 229,20 грн., №17-14-3506 від 31.05.2017 на суму 229,20 грн., №17-14-4350 від 30.06.2017 на суму 229,20 грн., №17-14-5298 від 31.07.2017 на суму 229,20 грн., №17-14-6019 від 31.08.2017 на суму 229,20 грн., №17-14-6872 від 29.09.2017 на суму 229,20 грн., №17-14-7750 від 31.10.2017 на суму 229,20 грн.

Відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань, наданих позивачем послуг на суму3208,80 грн. не оплатив.

11.07.20117 позивачем на адресу відповідача було направлено претензію №Ф51/32-2.1-03/1339 від 30.06.2017 про сплату заборгованості за договором № 21-3088 від 01.12.2014, яка залишена без відповіді відповідача.

З урахуванням наведеного, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача 3208,80 грн. заборгованості, а також 3% річних у розмірі 52,58 грн., втрати від інфляції у розмірі 200,08 грн. та пеню у розмірі 268,45 грн. у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про радіочастотний ресурс України» радіочастотний моніторинг - це збирання, оброблення, збереження та аналіз даних про параметри випромінювання радіоелектронних засобів і випромінювальних пристроїв, які діють у відповідних смугах радіочастот.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про радіочастотний ресурс України» радіочастотний моніторинг здійснюється з метою захисту присвоєнь радіочастот, визначення наявного для використання радіочастотного ресурсу України, ефективності використання розподілених смуг радіочастот та розроблення науково обґрунтованих рекомендацій для прийняття відповідних рішень щодо підвищення ефективності використання та задоволення потреб користувачів радіочастотного ресурсу України.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач надав відповідачу послуги на загальну суму 3208,80 грн.

При цьому, судом враховано, що акти №17-14-1016 від 28.02.2017 на суму 229,20 грн., №17-14-1837 від 31.03.2017 на суму 229,20 грн., №17-14-5298 від 31.07.2017 на суму 229,20 грн., №17-14-6019 від 31.08.2017 на суму 229,20 грн., №17-14-6872 від 29.09.2017 на суму 229,20 грн., №17-14-7750 від 31.10.2017 на суму 229,20 грн. не підписані зі сторони відповідача.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, зазначені акти надіслані на адресу відповідача, що підтверджується списками згрупованих поштових відправлень та фіскальними чеками.

Оскільки у відповідності з п. 3.7 договору, відповідачем не надано мотивовану відмову від підписання актів, то послуги за ними вважаються прийнятими відповідачем.

Згідно з ч. 2 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Умовами п. 3.6. договору передбачено, що оплата за цим договором здійснюється замовником не пізніше 25-го числа місяця наступного за місяцем у якому був виставлений рахунок.

Позивачем долучені до матеріалів справи рахунки на оплату, та зазначено, що рахунки щомісяця направлялись відповідачу разом із актами про виконання робіт.

При цьому, судом враховано, що за своєю правовою природою рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати та ніяким чином не засвідчує обсяг виконаних робіт. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст.212 Цивільного кодексу України, відповідно до ч. 1 якої особи, що вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина) та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 вказаного нормативно-правового акту, яка передбачає, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Платіжні реквізити виконавця зазначені розділі 8 Договору, а щомісячна вартість робіт узгоджена сторонами у відповідному додатку до Договору.

Крім того, суд враховує, що жодних заперечень з приводу виконаних позивачем робіт відповідачем суду надано не було.

Отже, з урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відповідач повинен був здійснювати оплату не пізніше 25-го числа місяця наступного за місяцем, у якому надавались послуги.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем за період з вересня 2016 по жовтень 2017 становить 3208,80 грн. та строк оплати робіт (послуг) за вказаними актами станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду та станом на дату розгляду справи у суді є таким, що настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Оскільки, відповідач у визначені договором строки не здійснив оплати за виконані роботи, то суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення 3208,80 грн. заборгованості, а тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у сумі 268,45 грн., інфляційне збільшення у розмірі 200,08 грн. та 3% річних у розмірі 52,58 грн., нараховані за загальний період з 26.10.2016 по 28.11.2017.

В пункті 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Оскільки, матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, то позивачем правомірно здійснено нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних.

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідальність у вигляді пені за порушення строків оплати за виконані позивачем роботи передбачена у п. 3.6. договору.

Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Розрахунки пені у сумі 268,45 грн., інфляційного збільшення у розмірі 200,08 грн. та 3% річних у розмірі 52,58 грн. є арифметично вірними, у зв'язку із чим, позовні вимоги у цій частині також підлягають задоволенню.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи наведене, суд задовольняє позовні вимоги Державного підприємства "Український державний центр радіочастот" в особі Південної філії Державного підприємства "Український державний центр радіочастот" повністю.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "ЕТЕР" (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, буд. 5/1, літ. А; ідентифікаційний код: 22969500) на користь Державного підприємства "Український державний центр радіочастот" (03179, м. Київ, просп. Перемоги, 151; ідентифікаційний код: 01181765) в особі Південної філії Державного підприємства "Український державний центр радіочастот" (65059, м. Одеса, вул. Краснова, 14, кімната 33, ідентифікаційний код 23211596) 3208,80 грн. основного боргу, 268,45 грн. пені, 52,58 грн. 3% річних, 200,08 грн. інфляційних втрат та 1600,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 13.02.2018.

Суддя С.О. Турчин