ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.02.2018 р.

Справа № 910/293/18

За позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС"

до          Міністерства оборони України

про          стягнення 4 047 600,00 грн.,

Суддя Зеленіна Н.І.

Секретар судового засідання Ліпіна В.В.,

Представники сторін: відповідно до протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України про стягнення 64 047 600,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов'язань з оплати поставленого позивачем товару за Договором №286/3/17/159 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України).

Ухвалою від 09.01.2018 р. у справі призначено підготовче засідання на 31.01.2018 р.

Протокольною ухвалою від 31.01.2018 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.02.2018 р.

У судове засідання з'явились представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 12.02.2018 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

22.06.2017 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" (надалі – позивач, Постачальник) та Міністерством оборони України (надалі – відповідач, Замовник) укладено договір № 286/3/17/159 на поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) (наділі – Договір).

Відповідно до п. п. 1.1. – 1.3. Договору, Постачальник зобов'язується у 2017 році поставити Замовнику індивідуальне обмундирування (3581) (лот 1. Військова уніформа 35811300-5(Костюм літній польовий з тканини Тип4, клас 7) (надалі - товар), а Замовник забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому Договорі. Номенклатура товару, передбаченого до поставки за Договором, вимоги згідно яких виготовляється товар, строки (терміни) виконання Договору, визначаються нижчевикладеною Специфікацією. Ціна товару з ПДВ складає: 8 095 200 грн. 00 коп. Постачальник самостійно закуповує сировину, матеріали та комплектуючі вироби (далі - матеріали) для виготовлення товару. Замовник має право зменшувати обсяг закупівлі товару, залежно від реального фінансування видатків Замовника та в разі зменшення потреби.

Згідно з п. 6.1. Договору, товар постачається на умовах DDP - склад Замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню торговельних термінів “Інкотермс” у редакції 2010 року згідно з положеннями Договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами, тощо. Строк поставки товару визначений в специфікації Договору ( п.1.2.).

Пунктами 5.1., 5.2. Договору сторони погодили, що розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 30 банківських днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання Постачальником Замовнику належним чином оформленого рахунку-фактури на поставлений товар, підписаний керівником та головним бухгалтером Постачальника (якщо посада головного бухгалтера не передбачена штатним розписом, то про це зазначається у рахунку-фактурі). До рахунку-фактури додаються: акт приймального контролю (якості) товару, на якому повинен бути оригінал підпису одержувача Замовника, засвідчений мастичною печаткою, який підтверджує одержання товару; видаткова накладна Постачальника; повідомлення-підтвердження. Відповідно до статей 48, 51, 112 Бюджетного кодексу України та зважаючи на п. 2.4. Порядку обліку зобов’язань розпорядників бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 2 березня 2012 року № 309 Постачальник зобов’язаний надавати документи, які являються підставою для оплати товару протягом 3 (трьох) робочих днів з дати прийняття товару одержувачем (п.5.2.) у місцях поставки товару, але не пізніше передостаннього робочого дня календарного місяця, у якому відбулась поставка. Без вищезазначених документів або відсутності в них встановленої інформації, оплата поставленого товару не проводиться. Замовник має право відмовитися повністю або частково від оплати товару у випадках, передбачених чинним законодавством, а також при відвантаженні товару одержувачу Замовника в більшій кількості, ніж передбачена рознарядкою для даного здавального періоду без згоди Замовника.

24.07.17 р. сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору від 22.06.2017 р. № 286/3/17/159, відповідно до якої строки поставки були продовжені до 30.07.2017 р. (включно) -5000 шт. та до 29.08.2017 р. (включно) -5000 шт.

Рішенням господарського суду м. Києва від 13.10.2017 р. у справі № 910/15041/17, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2017 р., було внесено зміни до Договору від 22.06.2017 р. № 286/3/17/159 та продовжено строки поставки до 21.08.2017 р. (включно) -5000 шт. та до 20.09.2017 р. (включно) -5000 шт.

Як вказує позивач та підтверджується матеріалами справи, ТОВ "АБІТ-ТЕКС" поставило Міністерству оборони України товари на загальну суму 4 047 6000,00 грн. за видатковими накладними №64 від 09.09.2017 р. на суму 712 377,60 грн., та №81 від 03.11.2017 р. на суму 3 335 222,40 грн.

Вказані видаткові накладні належним чином оформлені, підписані та скріплені печатками обох сторін, відтак, являються належними доказами здійсненої позивачем поставки.

Проте, оскільки Міністерство оборони України оплату за поставлений товар не здійснило, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач, заперечуючи проти позову, не спростовує факт постачання йому товарів, проте вказує, що оплата мала бути здійснена за кошти Державного бюджету України з бюджетних призначень на 2017 р. Відповідач зазначає, що підтверджуючі документи, які є підставою для оплати, були надані позивачем лише у 2018 р. Оскільки після закінчення бюджетного періоду (2017 р.) бюджетні призначення втрачають чинність, здійснення оплати поставленого позивачем товару у 2018 р. є неможливим.

Зобов’язанням, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов’язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов’язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначається, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов’язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов’язковість договору для виконання сторонами.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши зібрані у матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, суд зазначає наступне.

Як стверджує відповідач, що сума заборгованості не була зареєстрована у органах Державної казначейської служби України як бюджетне зобов’язання, рахунки направлено Міністерству оборони України після закінчення 2017 бюджетного року, що суперечить вимогам Бюджетного кодексу України. Підтверджуючі документи які могли б стати підставою для оплати, надані Міністерству оборони України вже у наступному, 2018 році, отже, у зв’язку з порушенням позивачем порядку надання документів на оплату послуг, у Міністерства оборони України відсутні підстави для реєстрації зобов’язань та сплати відповідних коштів.

При цьому, суд зазначає, що відповідачем не надано доказів отримання від позивача підтверджуючих документів після закінчення 2017 р.

Так, у матеріалах справи містяться, зокрема, Акт приймального контролю якості № 1 від 09.07.2017 р., видаткові накладні №65 від 09.09.2017 р. та №81 від 03.11.2017 р., повідомлення-підтвердження №556 на отримання матеріальних цінностей від 11.09.2017 р. та №699 від 03.11.2017 р., а також рахунки-фактури №40 від 09.09.2017 р. та №60 від 03.11.2017 р.

Також, до позовної заяви додано супровідні листи №78-11/17 від 22.11.2017 р. та №79-11/17 від 22.11.2017 р., яким позивач направив відповідачу підтверджуючі документи для оплати поставленого товару.

Проте, відповідач оплату товару не здійснив, натомість, направив позивачу повідомлення №286/11/7136 від 27.11.2017 р., яким зазначив, що у наданих позивачем документах наявні недоліки, без усунення яких оплату здійснити неможливо.

Таким чином, суд встановив, що позивачем було надано відповідачу підтверджуючі документи для оплати поставленого товару у бюджетному 2017 р. Відповідач, повідомивши про наявність недоліків у вказаних документах, не зазначив, у чому полягає суть таких недоліків та що саме має бути виправлено позивачем. Вказане не може вважатись підставою для відмови в оплаті отриманого товару та не підтверджує наявність дійсних недоліків документів, наданих позивачем.

Також, суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Відповідно до ч. 12 ст. 23 Бюджетного кодексу України, усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з вимогами статті 614 Цивільного кодексу України, особа що порушила зобов’язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов’язання.

Статтею 617 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно зі ст. 229 цього ж Кодексу, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Таким чином, відсутність бюджетних призначень не виправдовує бездіяльність відповідача і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов’язання. Аналогічні правові позиції викладені у постанові Вищого господарського суду України від 23.08.2012 р. № 15/5027/715/2011, постанові Верховного суду України від 15.05.2012 р. № 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України” від 18.10.2005 р.

Враховуючи вищевикладене, суд відхиляє заперечення відповідача як необґрунтовані і такі, що не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам чинного законодавства України.

Як встановлено ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 79 Кодексу передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В порядку, передбаченому ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням вищевстановлених обставин, суд вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача 4 047 600,00 грн. доведеними, обґрунтованими, такими, що відповідають фактичним обставинам справи і не спростовані належним чином та у встановленому законом порядку відповідачем, а відтак, заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, –

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" (01103, м. Київ, бул. Дружби Народів, б. 28-А, н/п 6, оф.1; ) 4 047 600 (чотири мільйони сорок сім тисяч шістсот) грн. 00 коп. заборгованості та 60 714 (шістдесят тисяч сімсот чотирнадцять) грн. 00 коп. судового збору.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.02.2018 р.

Суддя Н.І. Зеленіна