ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"23" січня 2018 р.          Cправа № 902/1070/17

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державного підприємства «Український державний науково-дослідний інститут технологій товарно-грошового бізнесу, фінансових і фондових ринків «УКРЕЛЕКОН» (вул. Довженка, буд. 3, м. Київ, 03057)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПОТРЕЙД»

(вул. Пигорова, буд. 2, м. Вінниця, 21018)

про стягнення 8363,11 грн.

за участю секретаря судового засідання Незамай Д.Д.,

представників сторін:

позивача : не з'явився;

відповідача : не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство «Український державний науково-дослідний інститут технологій товарно-грошового бізнесу, фінансових і фондових ринків «УКРЕЛЕКОН» звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПОТРЕЙД» заборгованості в загальному розмірі 8363,11грн., з яких: 7 200,00 грн. - основний борг, 923,15 грн. - інфляційне збільшення заборгованості та 239,96 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням відповідачем зобов’язань за договором про надання послуги з зберігання зразка моделі реєстратора розрахункових операцій № 06/14/3Б-2 від 233.06.2014р в частині проведення розрахунків за надані послуги.

Ухвалою суду від 05.12.2017р за вказаним позовом порушено провадження у справі 902/1070/17 з призначенням до розгляду в судовому засіданні на 26.12.2017р та зобов'язано сторін надати докази необхідні для вирішення спору.

Керуючись розділом XI Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017р., ухвалою суду від 26.12.2017р прийнято рішення про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до глави 10 Господарського-процесуального кодексу України, розгляд справи призначено на 23.01.2018р.

На визначену судом дату представник позивача не з'явився. Натомість, надіслав до суду письмову думку за № 30 від 15.01.2018р, в якій підтримує позицію суду щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, та вважає за можливе розгляд справи у судовому засіданні без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Відповідач правом участі в засіданні суду також не скористався, визначених ухвалами суду не подав. Ухвали суду, направлені на адресу відповідача, повернуті до суду відділенням поштового зв'язку з написом наступного змісту: «за закінченням терміну зберігання».

При цьому суд зважає на положення ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, п.п. 4 та 5 ч. 6 якої визначено, що днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Частиною 10 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення відповідно до цієї статті вручаються шляхом надсилання (видачі) відповідній особі копії (тексту) повного або скороченого судового рішення, що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 15.05.2003 №755-IV якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду були надіслані відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958, та Господарського процесуального кодексу України, що також підтверджується штемпелем суду про відправлення вихідної кореспонденції на звороті відповідних судових процесуальних документів.

За таких обставин у суду є достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про дату, час та місце судового слухання, але відповідач не скористався своїм правом на участь свого представника у судовому засіданні.

При цьому, статті 42, 46 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони користуватись рівними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми статтей 182, 183, Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 3 частини 1 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Положеннями ст. 178 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Частиною першою ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Будь-яких письмових заяв і клопотань на день розгляду справи від відповідача щодо відкладення розгляду справи до суду не надійшло.

У зв'язку з вищезазначеним, справа розглядається у відповідності до ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

23.06.2014р. між Державним підприємством «Український державний науково-дослідний інститут технологій товарно-грошового бізнесу, фінансових і фондових ринків «УКРЕЛЕКОН» (позивач, за договором Сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКСПОТРЕЙД» (відповідач, за договором Сторона 2) укладено договір на надання послуги з зберігання зразка моделі РРО № 06/14/3Б-2 (далі -Договір).

Згідно з предметом даного Договору Сторона 1 надає послуги з зберігання, а Сторона 2 передає в якості контрольного зразка опломбований випробувальним центром або печаткою виробника зразок моделі РРО – «Фіскальні пристрої автоматизованих контрольних пунктів ПФАКП, ПФАКП.01 з версією ПЗ:490/03 та модемом ХМ-01 (ХМ-01.01) (на якому проводилися випробування), та носій програмної пам’яті, а також комплект документів, передбачених зазначеним Порядком на платній основі та зобов’язується підтримувати переданий РРО в робочому стані протягом строку зберігання.

Відповідно до п. 2.1 Договору вартість послуги зберігання зразка моделі РРО та його документів на один місяць складає 300,00 грн, ПДВ – в т.ч. – 50,00грн.

За надання послуги з зберігання моделі РРО та комплекту документів, визначених в п 1.1 Договору, Стороною 2 впродовж 10 робочих днів після оприлюднення Державного реєстру ( з включеною моделлю РРО) та підписання акту приймання-передачі РРО, здійснюється попередня оплата за перші 12 місяців, у розмірі 3600,00 грн., ПДВ в т.ч. – 600, 00 грн. Оплата здійснюється за кожні 12 місяців зберігання продовж всього терміну знаходження моделі в Державному реєстрі згідно з виставленим Стороною 1 Рахунком-фактурою (п. 2.2, п 2.3 Договору).

Сторона 1 після отримання матеріалів, визначених в п. 1.1, передає Стороні 2 Акт здачі-приймання матеріалів, який Сторона 2 повинна підписати та повернути впродовж 3-х днів(п. 3.1 Договору).

За порушення термінів, встановлених п. 2.2 Договору Сторона 2 сплачує Стороні 1 штраф за кожний день у розмірі 0,1 % вартості послуги, але не більше 5% від загальної вартості робіт за цим Договором (п. 4.2 Договору).

Згідно з п. 5.1 Договір укладено на 7 років, а у разі не виключення РРО з Державного реєстру автоматично пролонгується на наступний календарний рік.

Договір припиняє свою дію у разі виключення РРО з Державного реєстру, при цьому СТОРОНАМИ складається акт приймання-передачі РРО та повертається Стороні 2 оплата за невикористаний час зберігання (п. 5.2 Договору).

16.04.2015р. на виконання Договору Відповідач передав Позивачу наступне обладнання: контрольний зразок модель РРО – ПФАКП з версією ПЗ:490/03, зав. № РМ 00001331; модем ХМ-01.

У відповідності до наказу Державної фіскальної служби України від 07.06.2017 №406 «Про затвердження Державного реєстру реєстраторів розрахункових операцій» модель РРО «Фіскальні пристрої автоматизованих контрольних пунктів ПФАКП, ПФАКП.01» з версією ПЗ: 490/03 з модемом ХМ-01 (ХМ-01.01) перебуває у Державному реєстрі реєстраторів розрахункових операцій під № 150.

Як свідчать матеріали справи, Відповідач листами № 152 від 16.06.2014р. та № 155 від 23.06.2014р. звертався до Позивача з проханням зарахувати кошти, сплачені у повному обсязі 21.10.2013р. за послуги зберігання зразка моделі РРО ЕКСПОТРЕЙД РС 380 відповідно до договору № 09/13/3Б-17 від 03.09.2013р, в рахунок сплати послуги зі зберігання зразка моделі РРО «Фіскальні пристрої автоматизованих контрольних пунктів ПФАКП, ПФАКП.01»відповідно до договору № 06/14/ЗБ-2 від 23.06.2014р, у зв’язку з тим, що Відповідач в подальшому не планує підтримувати модель РРО ЕКСПОТРЕЙД РС 380 в Державному реєстрі реєстраторів розрахункових операцій, а вказана модель РРО за договором зберігання № 09/13/ЗБ-17 від 03.09.2013р на зберігання не передавалась.

Позивачем було погоджено пропозицію Відповідача шляхом зарахування 3200,00 грн як попередньої оплати за перші 12 місяців за надання послуги зі зберігання моделі РРО.

Однак, в подальшому Відповідачем не сплачено Позивачу кошти за надані послуги на загальну суму 7 200,00 грн., а саме не здійснено попередню оплату у розмірі: 3600,00 грн. у період з 16.04.2016 р. по 16.04.2017 р. ( рахунок-фактура від 05.04.2016 р. №СФ-0000052); 3600,00 грн. у період з 16.04.2017р. по 16.04.2018 р. (рахунок-фактура від 11.04.2017 р. №СФ0000133).

Факт надання послуг за Договором підтверджується, обопільно підписаними актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), що містяться в матеріалах справи (а.с. 49-53, 55,56).

Таким чином, суд приходить до висновку про неналежне виконання відповідачем обов'язку по оплаті наданих позивачем послуг на суму 7 200,00 грн.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Беручи до уваги зміст договору укладеного між сторонами, характер взятих на себе сторонами зобов'язань, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини з договору про надання послуг, регулювання яких здійснюється в главі 63 «Послуги. Загальні положення», ст.ст.901-907 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст.903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Виходячи з встановлених обставин справи та наведених вище законодавчих приписів, суд вважає вимогу позивача про стягнення боргу в розмірі 7 200,00 грн. правомірною та обґрунтованою з огляду на що задовольняє її в повному обсязі.

Поряд з цим, за порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивачем заявлено до стягнення 923,15 грн. інфляційного збільшення заборгованості та 239,96 грн. три проценти річних.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У пункті 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (надалі Постанова) роз’яснено, що сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктами 3.1 та 3.2 Постанови визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши за допомогою системи «ЛІГА ЗАКОН» правильність проведеного позивачем розрахунків інфляційних втрат, суд дійшов висновку про їх арифметичну правильність, відповідність вимогам умовам Договору. Відтак, дана вимога підлягає задоволенню в заявленому розмірі.

Водночас, при розрахунку трьох відсотків річних позивачем допущено помилку в бік завищення. Здійснивши перерахунок трьох відсотків річних судом отримано 239,75 грн. (розрахунок додається)

За таких обставин, сума трьох відсотків річних в розмірі 0,21 грн. заявлена безпідставно та не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи обставини справи та наявні матеріали, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України на відповідача покладаються 1 599,96 грн витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПОТРЕЙД» (вул. Пирогова, буд. 2, м. Вінниця, 21018, ) на користь Державного підприємства «Український державний науково-дослідний інститут технологій товарно-грошового бізнесу, фінансових і фондових ринків «УКРЕЛЕКОН» (юридична адреса: Львівська площа, буд. 8, м. Київ, 04655; поштова адреса: вул. О. Довженка, буд. 3, м. Київ, 03057, ) 7 200 (сім тисяч двісті) грн. 00 коп. заборгованості; 923 (дев’ятсот двадцять три) грн. 15 коп. – інфляційного збільшення заборгованості; 239 (двісті тридцять дев’ять) грн 75 коп. – 3% річних та 1 599 (одну тисячу п’ятсот дев’яносто дев’ять) грн. 96 коп. - витрат зі сплати судового збору.

3. В позові в частині стягнення 0,21 грн. трьох відсотків річних відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Копію рішення направити учасникам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Частиною 5 ст. 240 ГПК України передбачено, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного господарського суду через Господарський суд Вінницької області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 24 січня 2018 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Довженка, буд. 3, м. Київ, 03057)

3 - відповідачу (вул. Пигорова, буд. 2, м. Вінниця, 21018)