ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2018р. Справа №914/2423/17

місто Львів

За позовом: Первинної профспілкової організації працівників Львівського міського центру зайнятості, м. Львів

до відповідача: фізичної особи-підприємця Слючарчука Степана Васильовича, м. Львів

про стягнення 9 000 грн. 00 коп.

Суддя Мазовіта А.Б.

Секретар Зубко С.В.

Представники:

від позивача: Безкоровайна Ю.Я., представник (довіреність №11/1 від 19.01.2017);

від відповідача: Слюсарчук С.В.

Первинна профспілкова організація працівників Львівського міського центру зайнятості, м. Львів звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до фізичної особи-підприємця Слючарчука Степана Васильовича, м. Львів про стягнення 9 000 грн. 00 коп.

Розглянувши матеріали справи, суд визнав представлені матеріали достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду і ухвалою від 27.11.2017 призначив розгляд справи на 11.12.2017. Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалах суду, в судовому засіданні оголошувалась перерва.

15.12.2017 набрала чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, викладена у розділі І Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, пунктом 9 розділу XI Перехідних положень якого встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою суду від 03.01.2018 розгляд справи було відкладено на 29.01.2018, в ухвалі зазначено, що розгляд даної справи слід проводити за правилами нової редакції ГПК України на стадії розгляду справи по суті, однак, надати можливість сторонам подати до наступного судового засідання всі докази, якими вони обгрунтовують свою правову позицію.

Сторонам роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 42, 46 ГПК України, заяв про відвід суду не поступало.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 22.06.2017 між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання послуг по транспортному забезпеченню (пасажирські перевезення автобусом). Відповідно до умов даного договору відповідач зобов'язувався надавати послуги з перевезення пасажирів за маршрутом Львів-база Заросляк (Івано-Франківська область)-м. Львів. 24.06.2017 року відповідач доставив пасажирів до контрольно-пропускного пункту Говерлянського ПОНДВ, що за 8 км до кінцевого пункту призначення, визначеного умовами договору (база «Заросляк»), припинивши подальший рух до кінцевого пункту призначення. Позивач вважає таке припинення руху неправомірним, таким що порушує умови договору. У зв'язку із наведеним, позивач надіслав відповідачу претензію про сплату 9 000 грн. 00 коп., яка залишена без задоволення. Таким чином, позивач з посиланням на п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача на користь позивача 9 000 грн. 00 коп.

В судових засіданнях представник відповідача проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В своїх запереченнях зазначив, що зупинення руху водієм було правомірним, оскільки подальший рух від контрольно-пропускного пункту Говерлянського ПОНДВ до кінцевого пункту призначення загрожував безпеці руху. Також відповідачем виконано перевезення з м. Львова до контрольно-пропускного пункту Говерлянського ПОНДВ та в зворотньому напрямку до м. Львова, що спростовує доводи позивача про те, що відповідач відмовився надавати послуги з перевезення. З огляду на виконання вказаного перевезення позивач безпідставно вимагає повернути повну вартість перевезення. Таким чином, позовні вимоги є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

22 червня 2017 року між Первинною профспілковою організацією працівників Львівського міського центру зайнятості (замовник) та фізичною особою-підприємцем Слючарчуком Степаном Васильовичем було укладено договір про надання послуг по транспортному забезпеченню (пасажирські перевезення автобусом).

Відповідно до п. 1.1. договору замовник замовляє, а виконавець надає послуги по транспортному забезпеченню (пасажирські перевезення автобусом) для учасників заходу 24 червня 2017 року (Львів-база Заросляк (Івано-Франківська область)-Львів).

Сума договору становить 9 000,00 грн. (п. 1.2. договору).

Згідно п. 1.4. договору маршрут поїздки: Львів-база Заросляк (Івано-Франківська область)-Львів.

Пунктом 1.5. договору передбачено, що термін надання послуг: 24 червня 2017 року

23 червня 2017 року позивач на виконання умов договору перерахував відповідачу 9 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №7 від 23.06.2017 року.

24 червня 2017 року відповідач здійснив перевезення пасажирів з м. Львова до контрольно-пропускного пункту Говерлянського заповідного ПОНДВ в урочищі Завоєві (селище Ворохта, Івано-Франківська область) та в зворотньому напрямку до м. Львова.

26 червня 2017 року головою Первинної профспілкової організації працівників Львівського міського центру зайнятості та членами профспілки складено акт про невиконання умов договору, у якому зазначено, що відповідач відмовився надавати послуги по транспортному забезпеченню (пасажирські перевезення автобусом) для учасників заходу 24.06.2017 (м. Львів-база Заросляк (Івано-Франківська область)-м. Львів), здійснивши висадку учасників в контрольно-пропускному пункті Говерлянського заповідного ПОНДВ в урочищі Завоєві (селище Ворохта, Івано-Франківська область), відстань від якого до спортивної бази «Заросляк» становить 8 км дорогою автотранспортного сполучення.

За вих. №11/2987 від 05.09.2017 позивач надіслав відповідачу претензію, в якій, у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору щодо перевезення пасажирів до пункту призначення, з посиланням на п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» вимагав сплатити 9 000 грн. 00 коп. Відповідачем вказана претензія залишена без розгляду та задоволення.

У зв'язку із відмовою відповідача сплатити 9 000 грн. 00 коп., позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 9 000 грн. 00 коп.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов'язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. (ч. 1 ст. 910 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 919 ЦК України перевізник зобов'язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Частиною 1 ст. 920 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Як встановлено судом, відповідач 24.06.2017 року доставив пасажирів до контрольно-пропускного пункту Говерлянського ПОНДВ, що за 8 км до кінцевого пункту призначення, визначеного умовами договору (база «Заросляк»), припинивши подальший рух до кінцевого пункту призначення. В обґрунтування відмови щодо доставки пасажирів до кінцевого пункту призначення водій відповідача послався на поганий стан дороги, який впливає на безпеку подальшого руху.

Відповідно до пп. 8 п. 147 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 № 176, водій автобуса зобов'язаний вживати необхідних заходів до забезпечення безпеки пасажирів у разі виникнення перешкод для руху на маршруті (туман, ожеледь тощо), які не дають змоги продовжити поїздку.

Згідно ст. 30 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник та автомобільний самозайнятий перевізник, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, мають право:

відміняти рейси своїх транспортних засобів за обставин, які він не міг передбачити і яким не міг запобігти, повернувши пасажирам (або замовнику послуг) кошти, сплачені ними за перевезення;

обмежувати або припиняти перевезення в разі стихійного лиха, епідемії, епізоотії або іншої надзвичайної ситуації;

відміняти рух транспортних засобів у разі виникнення загрози життю пасажирів чи безпеці вантажів.

На запит відповідача Карпатським національним природним парком надано письмову відповідь за вих. 892 від 11.12.2017, у якій зазначено, що еколого-пізнавальна стежка «На гору Говерлу» починається на контрольно-пропускному пункті Говерлянського ПОНДВ і відноситься до категорії пішохідних маршрутів. Дорога від КПП до спортивної бази «Заросляк» згідно Державного земельного кадастру належить Ворохтянській селищній раді. В зв'язку з ландшафтом, зональною висотністю рельєфу стежки, паводковими явищами час від часу порушується земельне покриття.

На запит позивача Дочірнім підприємством «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» надано письмову відповідь за вих. №02-15/84 від 18.01.2018, у якій зазначено, що автомобільна дорога від контрольно-пропускного пункту Говерлянського заповідного ПОНДВ до бази «Заросляк» не відноситься до мережі автомобільних доріг загального користування.

Також на запит позивача виконавчим комітетом Ворохтянської селищної ради надано письмову відповідь за вих. №02-23/35 від 24.01.2018, у якій зазначено, що дорога від контрольно-пропускного пункту Говерлянського ПОНДВ до бази «Заросляк» є дорогою місцевого значення з грунтовим покриттям, що проходить масивом Карпатського національного парку та слугує під'їздом до Сніголавинної станції Пожижевська та біостаціонару Львівського інституту екології Карпат, НСБ «Заросляк». Враховуючи значний перепад висот, сезонність та кліматичні особливості підніжжя Чорногірського хребта, проїзд по зазначеній ділянці дороги габаритних транспортних засобів є обмеженим. У зимовий період, а також враховуючи різкі зміни клімату в інші пори року проїзд по зазначеній ділянці дороги здійснюється із застосуванням спеціального повнопривідного транспору.

З наведених відповідей вбачається, що подальший рух від контрольно-пропускного пункту Говерлянського ПОНДВ до кінцевого пункту призначення - бази «Заросляк», зважаючи на стан дорожнього покриття, особливості ландшафту, можливу різку зміну погодніх умов, становив загрозу для безпеки руху транспортного засобу, яким надавалися послуги з перевезення, а тому водієм було правомірно (у відповідності до пп. 8 п. 147 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, ст. 30 Закону України «Про автомобільний транспорт») прийнято рішення про припинення подальшого руху.

Преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавцем виступає суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги, а виробником - суб'єкт господарювання, який: виробляє товар або заявляє про себе як про виробника товару чи про виготовлення такого товару на замовлення, розміщуючи на товарі та/або на упаковці чи супровідних документах, що разом з товаром передаються споживачеві, своє найменування (ім'я), торговельну марку або інший елемент, який ідентифікує такого суб'єкта господарювання; або імпортує товар;

Споживач товарів, робіт і послуг - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника

Статтею 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що профспілка, об'єднання профспілок набувають права юридичної особи з моменту затвердження статуту (положення).

Профспілка, її організації, об'єднання профспілок здійснюють свої повноваження, набувають цивільних прав і беруть на себе цивільні обов'язки через свої виборні органи, які діють у межах прав, наданих їм за законом та статутом (положенням).

З огляду на наведене, безпідставним є посилання представника позивача на Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки вказаний закон регламентує правовідносини між суб'єктами господарювання, які виробляють і продають товари, виконують роботи і надають послуги, з однієї сторони, і фізичними особами, які є споживачами, з другої сторони, та не регулює правовідносини між двома суб'єктами господарювання, якими є позивач (юридична особа) і відповідач у даній справі.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання.

Відповідно до ч. 1 п. 8 ст. 16 ЦК України відшкодування збитків є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками відповідно до пункту 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, зокрема, є втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв'язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому, враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 623 ЦК України відшкодуванню підлягають збитки, що завдані правопорушенням.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 226 ГК України, учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов'язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб'єктам, - зобов'язаний відшкодувати на вимогу цих суб'єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі. Сторона, яка порушила своє зобов'язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів запобігання збитків та вимагати відповідного зменшення розміру збитків.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини.

Відсутність хоча б одного із вищеперелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована, як правопорушення.

Як встановлено судом та не спростовано позивачем, відповідач здійснив перевезення пасажирів за маршрутом м. Львів - контрольно-пропускний пункт Говерлянського ПОНДВ (Івано-Франківська область), що за 8 км до кінцевого пункту призначення, визначеного умовами договору та в зворотному напрямку до м. Львова. За розрахунками відповідача, загальна відстань зазначеного маршруту становила 484 км. Як зазначалося вище, умовами договору вартість перевезення за узгодженим маршрутом становила 9 000 грн. 00 коп. Проте, позивачем не враховано даної обставини та заявлено до стягнення 9 000 грн. 00 коп. (повну вартість перевезення), зазначивши правовою підставою для стягнення вказаної суми п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» (який, як встановлено судом, не підлягає застосуванню до даних правовідносин). Інших доводів на обґрунтування розміру позовної вимоги позивачем не наведено. Також позивачем не доведено, що поведінка відповідача щодо зупинення руху транспортного засобу була протиправною.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, а тому в позові слід відмовити.

Оскільки спір виник з вини позивача, то судові витрати по розгляду справи необхідно покласти на позивача відповідно до ст. 129 ГПК України.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 16, 22, 919, 920 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про автомобільний транспорт», п. 146, 147 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 №176 та ст.ст. 2, 4, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 241 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

В судовому засіданні 29.01.2018 оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 08.02.2018.

Суддя Мазовіта А.Б.