ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"24" січня 2018 р. Cправа № 902/1074/17

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного агропромислового підприємства «АГРОПРОДСЕРВІС»

(с. Настасів, Тернопільський район, Тернопільська область, 47734)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «МЯСНИЙ ВСЕСВІТ»

(АДРЕСА_1, 21000)

про стягнення 143 292,55 грн.

за участю секретаря судового засідання Незамай Д.Д.,

представників сторін:

позивача ОСОБА_1 за дорученням №1733 від 22.12.2017р.;

відповідача не з'явився;

СУТЬ СПОРУ:

Приватне агропромислове підприємство «АГРОПРОДСЕРВІС» звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЯСНИЙ ВСЕСВІТ» заборгованості в загальному розмірі 143 292,55 грн., з яких 128 458,00 грн. основний борг, 1 140,28 грн. розмір 3% річних від простроченої суми, 4 008,89 грн. інфляційні витрати, 9685,38 грн. пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань з оплати отриманого на підставі видаткової накладної № 6712 від 17.07.2017р та приймальної квитанції серія ОВ № 000595 товару, як позадоговірної поставки.

Ухвалою суду від 05.12.2017 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі 902/1074/17 з призначенням до розгляду в судовому засіданні на 26.12.2017 р. та зобов'язано сторін надати докази необхідні для вирішення спору.

Керуючись розділом XI Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017р., ухвалою суду від 26.12.2017р прийнято рішення про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до глави 10 Господарського-процесуального кодексу України, розгляд справи по суті призначено на 24.01.2018р.

На визначену судом дату зявився представник позивача, який позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач правом участі в засіданні суду не скористався. Про час, місце та дату розгляду справи останній повідомлений завчасно та належним чином, ухвалою суду від 26.12.2017р з врахуванням ухвали від 15.01.2018р., які направлені на адресу відповідача, що зазначена в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Також суд зважає, що сторін додатково повідомлено телефонограмами від 15.01.2018р, яку від відповідача прийнято керівником ОСОБА_2

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Частиною першою ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Будь-яких письмових заяв і клопотань на день розгляду справи від відповідача щодо відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Подальше ж відкладення розгляду справи призведе до затягування судового процесу і є порушенням приписів статті 42 ГПК України, зокрема, стосовно виявлення поваги до суду та до інших учасників судового процесу; сприяння своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; з'являтися в судове засідання за викликом суду; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Крім того, неявка представників відповідача не є перешкодою для розгляду справи.

У зв'язку з вищезазначеним, справа розглядається у відповідності до ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 21.06.2017р ним, як Постачальником, виставлено відповідачу, як Покупцю, рахунок № 314 на оплату товару в кількості 4 000 кг на суму 168 000,00. (а.с. 12)

23.06.2017р. на рахунок Постачальника надійшла від Покупця часткова оплата по рахунку № 314 від 21.06.2017р в розмірі 50 000,00 грн. (а.с. 13)

17.07.2017р Постачальником здійснено продаж Покупцю бичків на відгодівлі в кількості 10 голів, загальною вагою 4 380 кг (з вирахуванням знижки на вміст шлунково-кишкового тракту 4 249 кг.) вартістю 178 458,00 грн.

Здійснення господарської операції по купівлі-продажу оформлено приймальною квитанцією № 000595 на закупівлю худоби, свиней, птиці та кролів у господарств і громадян, яка, зі сторони Покупця, підписана ФОП ОСОБА_3, як комерційним агентом Покупця. (а.с. 16)

Досліджуючи агентський договір від 19.06.2017р, наданий позивачем, судом встановлено наступне.

19.06.2017р між ФОП ОСОБА_3 (за договором Комерційний агент) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МЯСНИЙ ВСЕСВІТ» (за договором Принципал) укладено агентський договір за яким Комерційний агент в порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним в Україні законодавством, за агентську винагороду зобовязується надавати Принципалу такі послуги:

- аналіз ринку товарів та пошук для Принципала потенційних постачальників ВРХ, ДРХ (надалі товар);

- сприяння Принципалу в укладенні договорів купівлі-продажу ВРХ, ДРХ у запропонованого Комерційним агентом постачальника в обємі _____ тон;

- організацію для Принципала переговорів з потенційними постачальниками ВРХ, ДРХ щодо укладення з ними договорів купівлі-продажу;

- організацію завантаження ВРХ на транспортних засіб покупця;

- надати Принципалу підписаний та готовий до виконання Договір поставки.

Відповідно до п. 1.2 даного Договору Комерційний агент надає принципалу вказані в п. 1.1. даного Договору послуги, виступаючи у відносинах із іншими особами у інтересах Принципала, від його імені та за його рахунок.

З матеріалів справи вбачається, що Постачальником складено видаткову накладну № 6712 від 17.07.2017р на поставку товару, визначеного у приймальній квитанції № 000595.

Крім того, позивачем, з метою виконання податкових зобовязань, складені податкові накладні від 23.06.2017р. № 597/2 та від 17.07.2017р № 718/2. (а.с. 18-21)

Як стверджує позивач, два примірники договору поставки, надані представником Покупця ФОП ОСОБА_3 містили лише відтиски мокрої печатки Покупця, але не містили підпису та вказівки на ПІБ уповноваженої особи на підписання договору зі сторони Покупця. У зв'язку з цим, Постачальник надіслав примірники договору для доопрацювання. Проте, Покупець не надіслав належним чином оформлені примірник договору та видаткову накладну № 6712 від 17.07.2017р.

24.07.2017р позивач звернувся до відповідача з претензією № 970, в якій вимагав у строк до 25.07.2017р виконати свої зобовязання та перерахувати заборгованість в розмірі 128 458,00 грн. (а.с. 22)

Однак, станом на день розгляду справи матеріали справи не містять доказів проведення відповідачем розрахунків за отриманий товар.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору, відповідно ст. 3 Цивільного кодексу України.

Згідно п. 1, ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.2 ст.205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Враховуючи зазначене, судом встановлено, що між сторонами укладено договір поставки у спрощений спосіб шляхом прийняття поставленого товару та часткової оплати відповідачем виставленого позивачем рахунку, що не суперечить вимогам ст.181 Господарського кодексу України.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (частина 1). Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (частина 2). Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань (частина 7).

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст. 712 ЦК України).

Виходячи зі змісту ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Виходячи з наявних матеріалів справи та наведених законодавчих приписів, суд дійшов висновку, що позивачем належним чином виконано взяті а себе зобовязання по поставці відповідачу товару за договором поставки, укладеним у спрощений спосіб. Тоді як відповідач, прийнявши до виконання зобовязання, виконав його лише частково, перерахувавши на рахунок позивача 50 000,00 грн.

При цьому суд зважає, що матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача претензій щодо поставленого товару, тому, оскільки між сторонами не погоджувалися інші строки оплати, то відповідно до ст. 692 ЦК України відповідач повинен був оплатити зазначений у накладній товар наступного дня, після його отримання.

Отже, у встановлений законом, ст. 692 ЦК України, строк заборгованість відповідачем погашена не була, та наявність у відповідача вищевказаної заборгованості, яка не була погашена на час подання позову, та залишається непогашеною на даний час, позивачем належним чином відповідно до ст.ст. 525, 526, 655 ЦК України та ст.ст. 181, 193, 265 ГК України доведена, документально підтверджена і відповідачем не спростована.

Виходячи з встановлених обставин справи, суд вважає вимогу позивача про стягнення боргу в розмірі 128 458,00 грн. правомірною та обґрунтованою з огляду на що задовольняє її.

Поряд з цим, за порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивачем заявлено до стягнення 1 140,28 грн. три відсотки різних за період з 05.08.2017р по 21.11.2017р, 4 008,89 грн. втрат від інфляції за період серпень-жовтень 2017р та 9 685,38 грн. пені за період з 05.08.2017р по 21.11.2017р..

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином суд вважає, що вимоги щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат є правомірними, оскільки відповідають чинному законодавству.

При перевірці за допомогою системи «ЛІГА ЗАКОН» розрахунку трьох відсотків річних та втрат від інфляції судом не виявлено помилок. Відтак, зазначені вимоги підлягає задоволенню в заявленому розмірі.

Що стосується позовних вимог про стягнення пені, то вони не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ст. 551 Цивільного кодексу України, ящо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Аналогічна норма міститься у ч.4 ст.231 ГК України, згідно якої у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно з ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Враховуючи, що пеня як різновид неустойки є одним із видів забезпечення виконання зобов'язання, що передбачено ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України, правочин щодо неустойки повинен був бути вчинений у письмовій формі.

Враховуючи ті обставини, що між сторонами не було укладено письмового договору який би передбачав стягнення пені у визначеному сторонами розмірі, нарахована позивачем пеня не підлягає до стягнення з відповідача.

Згідно ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи обставини справи та наявні матеріали, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України на відповідача покладаються 2 004,11 грн витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЯСНИЙ ВСЕСВІТ» (АДРЕСА_1, 21000, ) на користь Приватного агропромислового підприємства «АГРОПРОДСЕРВІС» (с. Настасів, Тернопільський район, Тернопільська область, 47734, ) 128 458 (сто двадцять вісім тисяч чотириста пятдесят вісім) грн. 00 коп. боргу; 1 140 (одну тисячу сто сорок) грн. 28 коп. - три відсотки річних; 4 008 (чотири тисячі вісім) грн. 89 коп. інфляційних втрат та 2 004 (дві тисячі чотири) грн. 11 коп. - витрат зі сплати судового збору.

3. В позові в частині стягнення 9 685,38 грн. пені відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Копію рішення направити учасникам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Частиною 5 ст. 240 ГПК України передбачено, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного господарського суду через Господарський суд Вінницької області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 25 січня 2018 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (с. Настасів, Тернопільський район, Тернопільська область, 47734)

3 - відповідачу (АДРЕСА_1, 21000)