РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 року Справа № 918/580/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

позивача: представник не з"явився

відповідача: адвокат ОСОБА_1, посвідчення №530 від 29.01.2015

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Санком-Рівне" на рішення господарського суду Рівненської області, ухваленого 17.10.17р. суддею Політикою Н.А. о 09.39 у м.Рівному, повний текст складено 19.10.17р.

у справі № 918/580/17

за позовом Фізичної особи-підприємця Киричук Оксани Володимирівни

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Санком-Рівне"

про стягнення заборгованості в сумі 177 930,36 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Киричук Оксана Володимирівна (надалі - позивач) звернулася до господарського суду Рівненської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "САНКОМ-РІВНЕ" (надалі - відповідач) з позовною заявою (а.с. 2-4) про стягнення заборгованості в сумі 177 930 грн. 36 коп., з яких 164 343 грн. 67 коп. - основний борг, 8 563 грн. 41 коп. - пеня, 4 000 грн. 16 коп. - інфляційні втрати, 1 023 грн. 12 коп. - 3% річних.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 17 жовтня 2017 у справі №918/580/17, позов задоволено повністю (а.с. 55-60).

Судове рішення мотивовано тим, що матеріалами справи було доведено порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань та вимог чинного законодавства. Зокрема, оплату за надані послуги в сумі 164 343 грн. 67 коп. позивачем не здійснено, факт наявності заборгованості відповідача перед ФОП Киричук О.В. у розмірі 164 343 грн. 67 коп. підтверджується фактичними обставинами справи. Крім того, відповідач на день розгляду спору оплату наданих послуг суду також не довів.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с.86-94) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить відновити пропущений строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 17.10.2017 року у даній справі і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

При цьому відповідач зазначає, що у справі відсутні акти про виконання робіт і позивачем таких доказів на підтвердження заборгованості не надано.

Крім того, апелянт посилається на те, що позивач у судове засідання не прибув та не надав достатніх доказів для вирішення справи, тому суд повинен був застосувати приписи ст.81 ГПК України.

Також апелянт вказує, що ним під час розгляду справи , а саме 12.10.2017 сплачено борг у сумі 1500 грн., однак судом першої інстанції під час прийняття 17.10.2017 року рішення дана обставина не врахована.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.11.2017 скаржнику поновлено строк на апеляційне оскарження, апеляційну скаргу прийнято до провадження , розгляд скарги призначено на 05 грудня 2017 р. на 10:00 год. (а.с. 85).

04.12.2018р. на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, у якому останній не погоджується з вимогами скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області від 17 жовтня 2017 у справі №918/580/17 - без змін. Вказує, що доводи ТОВ «Санком -Рівне» щодо відсутності у матеріалах справи матеріалів про наявність боргу не відповідають дійсності, так як позивачем із клопотанням від 02.10.2017 додано копії листів та копії актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) із відмітками про отримання їх боржником. Крім того, позивач погоджується із застосуванням судом першої інстанції внаслідок неявки в судове засідання відповідача положень абзацу 1 пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

В судовому засіданні від 05.12.2017р. представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у скарзі. Вважає, що рішення винесене з неправильним застосуванням норм матеріального права, неповно з'ясовано та встановлено обставини, що мають значення для справи. Зазначив, що судом першої інстанції не враховано того, що згідно п.2.2 Договору обсяг виконаних послуг розраховується позивачем (як виконавцем) на підставі фактично виконаних робіт та подається відповідачу (як замовнику) у вигляді актів виконаних робіт. Представник апелянта зазначає, що у справі немає актів виконання робіт, а також позивачем не було надано доказів про наявність боргу та його розміру у вигляді актів.

Фізична особа-підприємець Киричук Оксана Володимирівна не реалізувала процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення була повідомлена належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

Ухвалами Рівненського апеляційного господарського суду від 05.12.2017 та 14.12.2017 року розгляд апеляційної скарги відкладено на 10 січня 2018 року на 12.00 год. (а.с. 103-105).

03.01.2018 на адресу суду надійшли письмові пояснення від апелянта, в яких останній зазначає, що між позивачем та відповідачем підписано лише 2 акти здачі-прийняття робіт - №1 та №2, тому сума боргу по акту №3 - 10804,62 грн., заявлена позивачем безпідставно. Крім того, апелянт посилається на те, що станом на 19.12.2017 року борг перед позивачем погашено у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями від 08.12.2017 на суму 100 000 грн., від 14.12.2017 року на 10 000 грн., від 19.12.2017 на 42 039, 05 грн. та від 12.10.2017 на 1500 грн. Копії даних платіжних доручень апелянтом долучено до письмових пояснень.

Крім того, апелянтом до пояснень долучено копії підписаних обома сторонами актів здачі-прийняття робіт №1 та №2.

В судовому засіданні від 10.01.2018р. представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у скарзі та додаткових письмових поясненнях.

Фізична особа-підприємець Киричук Оксана Володимирівна не реалізувала процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення була повідомлена належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

Колегія суддів зазначає, що у зв'язку із вступом в дію 15.12.2017 року Господарського процесуального кодексу України у новій редакції відбулося запровадження нового процесу та інших правил подання учасниками справи заяв та клопотань.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України справи у судах апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оскільки ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 16 листопада 2017 року було відкрито апеляційне проводження та призначено справу до розгляду, суд апеляційної інстанції продовжує розглядати справу зі стадії розгляду справи по суті спочатку.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду, з метою дотримання вимог статті 207, частини 1 статті 270 та частини 1 статті 252 Господарського процесуального кодексу (у новій редакції), апеляційний розгляд справи №918/580/17 по суті розпочато спочатку, засідання суду призначено на 07 лютого 2018 року.

12.01.2018 на адресу суду від апелянта надійшли додаткові письмові пояснення, у яких останній вказує, що станом на 19.12.2017 борг перед позивачем відсутній, при цьому посилається, крім наданих раніше платіжних доручень, також на платіжні доручення від 19.05.2017 на суму 10 000 грн., від 14.06.2017 на 50 000 грн.

В судовому засіданні 07 лютого представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у скарзі та додаткових письмових поясненнях.

Фізична особа-підприємець Киричук Оксана Володимирівна не реалізувала процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення була повідомлена належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представника позивача, та беручи до уваги наявність у матеріалах справи відзиву позивача на апеляційну скаргу із викладеною позицією, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника позивача, оскільки останній не скористався своїм правом участі у судовому засіданні, передбаченому статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, додаткові письмові пояснення апелянта, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи7 квітня 2017 року між ФОП Киричук О.В. (далі - Виконавець) та ТзОВ "САНКОМ-РІВНЕ" (далі - Замовник) був укладений договір надання послуг № 1 (далі - Договір; а.с. 8-11), відповідно до п. 1.1. Замовник доручає, а Виконавець зобов'язується на власний ризик виконати, у відповідності до умов цього договору, роботу, (згідно з відповідними документи) транспортними засобами:

- ЗІЛ 130 довжиною кузова 2,4 м;

- ЗІЛ 130 довжиною кузова 3,6 м;

- трактор навантажувач.

У відповідності до п. 1.2. Договору Замовник зобов'язується прийняти цю роботу та оплатити їх.

Згідно п.п. 2.1 - 2.2. Договору Виконавець надає у місцях та в час обумовлений Замовником, послуги з перевезення визначених ним вантажів. Обсяг виконаних послуг розраховується Виконавцем на підставі фактично виконаних робіт та подається Замовнику у вигляді актів виконаних робіт.

Розрахунок вартості наданих послуг за кожен календарний місяць обраховується виходячи із фактичної кількості наданих послуг (п. 3.6. Договору).

Згідно п. 3.1. Договору розрахунковим періодом є календарний місяць.

Пунктом 3.10. Договору визначено, що оплата послуг здійснюється на протязі 10 (десяти) днів з моменту отримання рахунку-фактури за надані послуги та підписання акта приймання наданих послуг.

Відповідно до п. 3.13. Договору у разі несплати вартості послуг у строк, встановлений договором Замовник сплачує пеню згідно п. 6.4. Договору.

Згідно п. 6.4. Договору Замовник у випадку порушення строків оплати послуг сплачує Виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Договір вступає в силу з 7 квітня 2017 року терміном на 1 рік з правом пролонгації (п. 9.1. Договору).

Договір підписаний уповноваженими представниками та скріплений відтисками печаток сторін.

На виконання умов Договору позивач надав відповідачу транспорті послуги на загальну суму 292 784 грн. 16 коп., що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (наданих послуг) (а.с. 41, 45, 48), надісланими позивачем відповідачу, про отримання яких ТОВ свідчить відбиток штемпеля на супровідних листах та не заперечується позивачем.

Про належне виконання ФОП Киричук О.В. своїх зобов'язань за договором щодо надання послуг, також свідчить відсутність у матеріалах справи з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення Виконавцем умов даного договору.

При цьому факт надання послуг підтверджено і актами здачі-прийняття робіт (наданих послуг) наданими до суду апеляційної інстанції безпосередньо відповідачем. Спір щодо вартості наданих послуг між сторонами відсутній.

Однак всупереч умовам договору відповідач взятий на себе обов'язок по оплаті наданих послуг у встановлений вищезазначеним правочином строк не виконав.

Відповідач взяті на себе за договором зобов'язання щодо своєчасної та повної оплати наданих транспортних послуг у повному обсязі не виконав.

Як зазначає позивач в позовній заяві, у відповідача перед позивачем рахується заборгованість в сумі 164 343 грн. 67 коп.

З огляду на зазначене, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи позовні вимоги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Пунктом 1 статті 12 ЦК України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Аналогічне положення міститься і в ст.627 ЦК України, згідно якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Колегією суддів встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору про надання послуг від 7 квітня 2017 року № 1.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, викладені у апеляційній скарзі щодо відсутності у матеріалах справи доказів щодо наявності заборгованості, неподання цих доказів на виконання ухвали суду першої інстанції, і необхідності застосування судом у зв»язку з цим положень статті 81 ГПК України.

Зокрема, як зазначено вище, на виконання умов Договору позивач надав відповідачу транспорті послуги на загальну суму 292 784 грн. 16 коп., що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (наданих послуг) (а.с. 41, 45, 48). При цьому колегія судді бере до уваги ту обставину, що вказані акти здачі-прийняття робіт отримані відповідачем (а.с. 40, 43,46), претензій щодо вартості наданих послуг у відповідача не надано, в тому числі і під час розгляду справи судом першої інстанції.

Крім того, колегією суддів з матеріалів справи вбачається, що вищевказані надані позивачем на виконання ухвали господарського суду Рівненської області від 18 вересня 2017 року (а.с. 35), про що свідчить наявне у матеріалах справи клопотання позивача з додатками (а.с. 39-50).

Відтак, колегія суддів зауважує, що апеляційна скарга відповідача в цій частині є необґрунтованою, носить формальний характер та свідчить про те, що відповідач не скористався своїм правом на ознайомлення із матеріалами справи, передбаченим статтею 42 ГПК України, і не дотримався вимог щодо виконання обов»язку, перебаченого цією статтею щодо сприяння своєчасного, повного та об»єктивного встановлення всіх обставин справи.

Колегією суддів також відхиляються доводи апелянта, викладені ним у апеляційній скарзі щодо неврахування судом першої інстанції обставин сплати ним 12.10.2017 боргу в сумі 1500 грн. та доводів, викладених апелянтом під час апеляційного розгляду справи у додаткових письмових поясненнях щодо відсутності боргу.

Так, колегією суддів з матеріалів справи вбачається, що ухвала суду першої інстанції про порушення провадження у справі від 18.08.2017 отримана відповідачем 21.08.2017 (а.с. 19), ухвала суду від 04.09.2017 отримана ним 06.09.2017 (а.с. 28), і про відкладення розгляду справи відповідач був ознайомлений 18.09.2017 (а.с. 37). Крім того, відповідач брав участь у судових засіданнях, крім 04.09.2017 року, що стверджується протоколами судових засідань.

Разом з тим, відповідачем під час розгляду справи не було надано на виконання вищевказаних ухвал суду доказів, які б підтверджували відсутність спірної заборгованості, не наведено підстав чи обставин, які б перешкоджали отриманню таких доказів чи поважних причин їх ненадання. Крім того, відповідачем не зазначено таких обставин і під час розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відтак, відповідачем у встановленому законом порядку не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Крім того, колегією суддів беруться до уваги положення ч.ч.1,3 статті 296 ГПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів констатує, що відповідачем копії платіжних доручень від 19.05.2017, 14.06.2017 та 12.10.2017 не надавалися суду першої інстанції, у зв'язку з чим їм не надавалась правова оцінка. Щодо платіжних доручень від 08.12.2017, 14.12.2017 та 19.12.2017, колегія суддів зазначає, що сума боргу по цих дорученнях сплачена після розгляду справи судом першої інстанції.

Згідно з ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Статтею 611 ЦК України передбачені наслідки порушення зобов'язання.

У відповідності до приписів ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання є недопустимою, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про підставність позовних вимог у частині стягнення заборгованості по договору №1 від 07.04.2017 в сумі 164 343, 67 грн.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення 8 563 грн. 41 коп. пені, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 6.4. Договору Замовник у випадку порушення строків оплати послуг сплачує Виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Колегія суддів апеляційної інстанції, здійснивши за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.1.5" калькулятора, перерахунок 3% річних, прийшла до висновку, що даний розрахунок пені на заборгованість за договором №1 від 07.04.2017 в сумі 8 563 грн. 41 коп. є арифметично вірним, тому вимоги, заявлені у відповідності до норм чинного законодавства, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладений висновок про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором в частині проведення оплати, колегія суддів приходить до висновку про виникнення у позивача права на нарахування інфляційних та річних за весь час прострочення.

Колегія суддів апеляційної інстанції, здійснивши за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.1.5" калькулятора, перерахунок 3% річних, та інфляційних втрат прийшла до висновку, що даний розрахунок є арифметично вірним, тому вимоги про стягнення 4 000 грн. 16 коп. інфляційних втрат та 1 023 грн. 12 коп. 3% річних, нарахованих за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по оплаті наданих послуг, відповідно до п. 6.4. Договору та ст. 625 ЦК України за період з 11.05.2017 р. по 11.08.2017 р. підлягають задоволенню.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст.74,76,77 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку на підставі доказів, що були надані сторонами. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Санком-Рівне" від 02.11.17р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 17 жовтня 2017 року у справі №918/580/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №918/580/17 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.