КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2018 р. Справа№ 910/14112/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Алданової С.О.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - представник не прибув;

від першого відповідача - Гелеверя Р.В., довіреність № 363 від 30.01.18;

від другого відповідача - представник не прибув;

від третьої особи - Національного банку України - представник не прибув;

від третьої особи - Міністерства фінансів України - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 у справі №910/14112/17 (суддя Ващенко Т.М., м. Київ, повний текст складено - 16.11.2017) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" до публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" та товариства з обмеженою відповідальністю "Фаборіс", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Національного банку України та Міністерства фінансів України про визнання відсутнім права та визнання права.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - відповідач-1), товариства з обмеженою відповідальністю "Фаборіс" (далі - відповідач-2) про:

- визнання права позивача вимагати від товариства з обмеженою відповідальністю "Фаборіс" сплати суми боргу за кредитним договором №4Ф13786Д від 05.12.13 в розмірі 26 912 945,87 грн., який був сплачений відповідачу-1 позивачем за відповідача-2;

- визнання відсутнім у публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" права вимагати від товариства з обмеженою відповідальністю "Фаборіс" сплати суми боргу за кредитним договором № 4Ф13786Д від 05.12.13 в розмірі 26 912 945,87 грн., який був сплачений відповідачу-1 позивачем за відповідача-2.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 у справі №910/14112/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачем належними засобами доказування не доведено суду порушення з боку відповідачів законних та охоронюваних інтересів товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті".

Крім цього, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги можуть бути предметом дослідження та доказування в разі виникнення спору між кредитором та боржником про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 у справі №910/14112/17 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на виконання ним, як поручителем, обов'язку боржника за кредитним договором від 05.12.2013 №4Ф13786Д, а саме погашення боргу в розмірі 26 912 945,87 грн., з урахуванням чого, скаржник вважає, що у відповідності до ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України він став новим кредитором за цим кредитним договором, проте відповідачі не визнають факт погашення заборгованості та факт переходу прав.

Представник першого відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апелянт, другий відповідач та треті особи правом на участь представників у даному судовому засіданні не скористалися хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Так, представники апелянта та третьої особи - Національного банку України були присутні у минулому судовому засіданні та під розписку ознайомилися із датою та часом наступного засідання суду.

Отже, колегія суддів обізнана із позицією вказаних осіб.

В свою чергу, підтвердженням повідомлення Міністерства фінансів України про розгляд даної справи є повідомлення про вручення поштового відправлення.

Щодо повідомлення другого відповідача, слід зазначити наступне.

Так, всі процесуальні документи суду надсилалися друговому відповідачу за адресою його офіційного місцезнаходження.

Згідно п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутніми у даному судовому засіданні від позивача, другого відповідача та третьої особи до суду не надійшло.

Також, колегія суддів зазначає, що відкладення розгляду апеляційної скарги є неможливим через сплив 60-денного строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

За наведених обставин, враховуючи те, що явка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, апеляційна скарга розглянута судом по суті у даному судовому засіданні з прийняттям постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" (далі - поручитель) та публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (кредитор) 20.10.2016 укладено договір поруки № 4Ф13423И/П (далі - договір поруки), відповідно до п. 1 якого його предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Фаборіс" (далі - боржник) своїх зобов'язань за:

кредитним договором від 04.07.2013 № 4Ф13423И (далі - кредитний договір 1), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-1;

кредитним договором від 05.12.2013 № 4Ф13786Д (далі - кредитний договір 2), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-2;

кредитним договором від 09.12.2013 № 4Ф13787Д (далі - кредитний договір 3), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-3. Надалі за текстом: кредитний договір 1, 2, 3 - кредитний договір/кредитні договори.

Згідно наданого до матеріалів справи платіжного доручення № 1378 від 20.10.16 позивачем через Інтернет-банк Приват 24 перераховано відповідачу-1 кошти в розмірі 26 912 945,87 грн., з призначенням платежу: виконання обов'язків по кредитному договору № 4Ф13786Д від 05.12.13 згідно договору поруки № 4Ф13423И/П від 20.10.16.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на адресу відповідача-2 було направлено лист № 21 від 27.01.17, в якому повідомляється про виконання позивачем зобов'язань ТОВ "Фаборіс" перед ПАТ "КБ "Приватбанк" по договору поруки.

Спір виник внаслідок того, що, за твердженням позивача, він, як поручитель, виконав обов'язок боржника за кредитним договором-2, а саме погасив борг в розмірі 26 912 945,87 грн., з огляду на що, у відповідності до ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України, став новим кредитором за кредитним договором-2, проте відповідачі не визнають факт погашення заборгованості та факт переходу прав кредитора. Вказане і зумовило звернення позивача з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачем належними засобами доказування не доведено суду порушення з боку відповідачів законних та охоронюваних інтересів товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті".

Крім цього, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги можуть бути предметом дослідження та доказування в разі виникнення спору між кредитором та боржником про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо необґрунтованості позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (у редакції чинній на момент подання позову та прийняття оскаржуваного рішення) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України (у редакції чинній на момент подання позову та прийняття оскаржуваного рішення) суд розглядає будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із статтею 33 Господарського процесуального кодексу України (у редакції чинній на момент подання позову та прийняття оскаржуваного рішення) обставини, на які посилається сторона спору, є підставою її вимог і заперечень.

Стаття 34 Господарського процесуального кодексу України (у редакції чинній на момент подання позову та прийняття оскаржуваного рішення) обмежує процес доказування тільки тими фактами та обставинами, які мають значення для справи.

Системний аналіз вищезазначених положень, що закріплені в нормах господарського процесуального законодавства України дає підстави стверджувати, що відокремлення встановлення фактів та визнання обставин від спору, де ці факти та обставини є доказом вимог чи заперечень у цьому спорі, суперечить основним засадам господарського процесу та його формам.

Предметом спору є вимоги про: визнання права позивача вимагати від товариства з обмеженою відповідальністю "Фаборіс" сплати суми боргу за кредитним договором № 4Ф13786Д від 05.12.13 в розмірі 26 912 945,87 грн., який був сплачений відповідачу-1 позивачем за відповідача-2; визнання відсутнім у публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаборіс" сплати суми боргу за кредитним договором № 4Ф13786Д від 05.12.13 в розмірі 26 912 945,87 грн., який був сплачений відповідачу-1 позивачем за відповідача-2.

При цьому, слід зазначити, що перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язанні після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі.

Отже, заявлені позивачем вимоги є вимогами про встановлення певних фактів. Між тим, за змістом ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (у редакції чинній на момент подання позову та прийняття оскаржуваного рішення) суб'єкти господарювання можуть звертатись до господарського суду не за встановленням юридичних фактів, а за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і законних інтересів.

Тобто, розгляд господарським судом окремо таких вимог про встановлення фактів виходить за межі повноважень господарських судів, оскільки розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин. Такі факти можуть встановлюватися господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне. Його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог. Тому такий спосіб захисту не відповідає способам, встановленим чинним законодавством, і як наслідок не призводить до поновлення порушеного права.

Щодо наявності порушення прав позивача, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

Отже, матеріально-правовий аспект захисту прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені.

Оскільки, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на пред'явлення позову у особи виникає після порушення її права.

Тобто, захисту в судовому порядку підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено в майбутньому, і щодо якого невідомо, буде воно порушено, чи ні.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі зазначає, що товариство з обмеженою відповідальністю "Фаборіс" не визнає факту погашення поручителем заборгованості та переходу прав кредитора до позивача.

Разом з тим, жодних доказів на підтвердження вказаних доводів не надає.

При цьому, визначаючи також відповідачем ПАТ "КБ "Приватбанк", позивач не наводить жодних доводів яким чином вказана особа порушує його права та інтереси.

З огляду на викладене, позивачем не доведено обставин порушення або оспорення відповідачами його прав і охоронюваних законом інтересів.

Окрім наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Порука - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання, в силу якого поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб (ст. 553 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, згідно з положеннями ст. 553 та ст. 554 Цивільного кодексу України поручитель відповідає перед кредитором тільки в разі порушення зобов'язання боржником. Відповідальність поручителя настає лише тоді, коли настає відповідальність основного боржника. У будь-якому випадку вимоги до поручителя не можуть бути заявлені раніше, ніж настане термін вимоги до основного боржника і буде встановлено, що останній не виконав свого зобов'язання або виконав його неналежним чином.

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора в цьому зобов'язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 4.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів" роз'яснено, що господарським судам слід виходити з того, що з урахуванням ч. 2 ст. 556 та п. 3 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, є заміна кредитора у зобов'язанні. Згідно з ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 512 Цивільного кодексу України встановлено вичерпний перелік підстав заміни кредитора у зобов'язанні, серед яких передбачено і виконання обов'язку боржника поручителем. Оскільки перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язанні після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

При цьому, слід мати на увазі, що обсяг прав кредитора, які переходять до поручителя у такому випадку, повинен відповідати обсягу задоволених ним вимог кредитора за основним зобов'язанням.

Разом з тим, слід також враховувати наступне.

Правовий аналіз норм частин першої та другої статті 556 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України, який передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 23 вересня 2015 року у справі №6-466цс15 та від 7 жовтня 2015 р. у справі № 6-932цс15.

Позивач, як в позовній заяві, так і апеляційній скарзі, зазначає про те, що він повністю виконав обов'язок божника - товариства з обмеженою відповідальністю "Фаборіс" перед кредитором - публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" за кредитним договором № 4Ф13786Д від 05.12.2013.

Проте, позивачем не підтверджено належними і допустимими доказами обставин того, що сума заборгованості, яка ним була сплачена, відповідає повній сумі заборгованості Боржника за кредитним договором № 4Ф13786Д від 05.12.2013, яка існувала на дату погашення.

Отже, позивачем не доведено, що поручитель виконав зобов'язання боржника за вказаним кредитним договором в повному обсязі.

При цьому, слід зазначити, що поручитель поручився перед кредитором за виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Фаборіс" своїх зобов'язань не тільки за вказаним кредитним договором від 05.12.2013 №4Ф13786Д, а також ще за двома іншими кредитними договорами від 04.07.2013 № 4Ф13423И та від 09.12.2013 № 4Ф13787Д.

За наведених обставин, позивачем не доведено повне виконання ним своїх зобов'язань, як поручителем, що могло б бути підставою для переходу до нього прав кредитора.

Враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а тому відповідно доводи апелянта в частині непогодження із прийнятим судом першої інстанції рішенням відхиляються за необґрунтованістю.

Отже, оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 у справі №910/14112/17 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 16.02.2018 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді С.О. Алданова

М.А. Дідиченко