КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2018 р. Справа№ 911/2359/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Драчук Р.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства «Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області»

на рішення Господарського суду Київської області

від 26.10.2017 (повний текст складено 10.11.2017)

у справі № 911/2359/17 (суддя Карпечкін Т.П.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії

«Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз»

Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Комунального підприємства «Боярське головне виробниче

управління житлово-комунального господарства Боярської міської

ради Києво-Святошинського району Київської області»

про стягнення 358 766, 32 грн.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (далі - ПАТ «Укртрансгаз» в особі філії «УМГ «Київтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз») звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства «Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області» (далі - КП «Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області») про стягнення 358 766, 32 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /ВОУ/2016/4.1150 від 01.04.2016 щодо повної та своєчасної оплати наданих позивачем послуг з транспортування природного газу, відтак просило стягнути з відповідача 307 183,00 грн. основного боргу, 31 507,79 грн. пені, 3 610,74 грн. 3 % річних та 16 464,79 грн. інфляційних втрат.

В наданому суду першої інстанції відзиві на позов відповідач підтвердив наявну перед позивачем станом на 19.08.2017 заборгованість в сумі 286 931,16 грн. зазначивши, що замовник за умовами п. 5.6 Договору є гарантованим постачальником, алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом газопостачальних підприємств затверджується національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, а тому несвоєчасне надходження коштів в рахунок оплати наданих за Договором послуг від відповідача не залежить, відтак нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат є неправомірним.

18.10.2017 надійшли письмові пояснення позивача по справі, в яких позивач уточнив позовні вимоги, зазначивши про часткову сплату відповідачем боргу за період з 25.07.2017 по 17.10.2017 на загальну суму 41 662,81 грн., тому просив провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 41 662,81 грн. припинити на підставі п. 1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України, а з відповідача стягнути на користь позивача 265 520,19 грн. основного боргу, 35 507,79 грн. пені, 3 610,74 грн. 3 % річних та 16 464,79 грн. інфляційних.

В письмових поясненнях від 25.10.2017, які подані до суду 26.10.2017, позивач ще раз уточнив позовні вимоги, зазначивши про часткову сплату відповідачем боргу за період з 25.07.2017 по 25.10.2017 на загальну суму 44 521,67 грн., тому просив припинити провадження у справі щодо стягнення суми основного боргу в розмірі 44 521,67 грн. на підставі п. 1-1 ч.1 с. 80 ГПК України та стягнути з відповідача на його користь 262 661,33 грн. основного боргу, 35 507,79 грн. пені, 3 610,74 грн. 3 % річних та 16 464,79 грн. інфляційних.

В судовому засіданні 26.10.2017 позивач повідомив про допущену технічну описку в заявленій в уточнених позовних вимогах, поданих 26.10.2017, а саме, в сумі пені та просив вважати правильною суму в розмірі 31 507,79 грн., про що зазначено в оскаржуваному рішенні.

Рішенням Господарського суду Київської області від 26.10.2017 у справі № 911/2359/17 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з КП «Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області» на користь ПАТ «Укртрансгаз» в особі філії «УМГ «Київтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» 26 2661, 33 грн. основного боргу, 31 451, 30 грн. пені, 3 610, 74 грн. 3 % річних, 14 492, 69 грн. інфляційних та 5 328, 60 грн. витрат по сплаті судового збору. Провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 43 024,42 грн. основного боргу припинено. В решті позову відмовлено.

Не погодившись із згаданим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, за невірного застосування норм матеріального права. За твердженнями апелянта, судом не враховано, що взаємовідносини між сторонами регулюються постановами Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки» та від 30.09.2015 № 792 « Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ». На думку апелянта, станом на 01.11.2017 заборгованість населення за надані відповідачем послуги з централізованого опалення становить 4 045 492, 61 грн., що не дає скаржнику змоги вчасно розрахуватися за транспортування природного газу з незалежних від нього причин. Важний майновий стан відповідача, тривала криза неплатежів, несвоєчасний розрахунок кінцевих споживачів призводять до порушень в оплаті. Крім цього, апелянт вважає невідповідним розмір стягуваних штрафних санкцій розміру понесених позивачем збитків тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 06.02.2018 з'явився представник позивача, представник відповідача не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав. З огляду на наведене, апеляційний суд вважає за можливе справу розглядати за відсутності його представника за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 01.04.2016 між ПАТ «Укртрансгаз» в особі філії «УМГ «Київтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» (позивачем, газотранспортним підприємством) та КП «Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області» (відповідачем, замовником за Договором) укладено Договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /ВОУ/2016/4.1150 (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого газотранспортне підприємство зобов'язалось надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільних станцій (далі - ГРС), а замовник зобов'язався внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами Договору.

Замовник передає газотранспортному підприємству газ в загальному потоці в підтверджених обсягах у пунктах приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи газотранспортного підприємства (п.2.2 Договору).

За умовами п. 2.4 Договору газотранспортне підприємство приймає газ від замовника на пунктах приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи та здійснює його транспортування по території України до ГРС, де передає газ замовнику в загальному потоці в газорозподільні мережі.

Відповідно до п.3.1 Договору послуги з транспортування газу оформлюються газотранспортним підприємством і замовником актами послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами (далі - акти наданих послуг).

На підставі п. 3.4 Договору акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків замовника з газотранспортним підприємством.

Положеннями п. 5.1 Договору сторони погодили, що розрахунки за послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюються за тарифами, які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Тарифи, визначені п. 5.1 Договору, є обов'язковими для сторін з дати набрання ними чинності. Визначена на їх основі вартість послуги буде застосовуватись сторонами при складанні актів наданих послуг та розрахунках за ці послуги за умовами Договору (п. 5.2 ).

Згідно п. п. 5.3, 5.4 Договору рахунковий період становить один місяць з 9.00 години першого дня місяця до 9.00 години першого дня наступного місяця включно (п.5.3 Договору). Вартість фактично наданих газотранспортним підприємством замовнику послуг за звітний місяць визначається на підставі акта наданих послуг.

За умовами п. 5.5 Договору оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником (крім гарантованого постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100 відсотків попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу.

Замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу за відповідний місяць. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до 20-го числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

В платіжних дорученнях замовник повинен обов'язково вказувати номер договору, дату його підписання та звітний період (місяць, рік), за який здійснюється оплата. У випадку, якщо в платіжних дорученнях замовника не зазначено номер договору, дата його підписання, звітний період (місяць, рік), за який здійснюється оплата, газотранспортне підприємство зараховує кошти, що надійшли від замовника, у першу чергу як погашення заборгованості за надані послуги з транспортування газу, яка виникла перша за часом у попередніх періодах.

Відповідно до п.5.6 Договору у випадку, якщо замовник є гарантованим постачальником, він здійснює оплату послуг з транспортування газу в місяці, у якому здійснюється транспортування газу, шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок газотранспортного підприємства в порядку, установленому алгоритмом розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання газопостачальних підприємств, який затверджується національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до 20-го числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з врахуванням раніше перерахованих коштів.

Положеннями п.5.7 Договору сторони погодили, що у разі надходження коштів від замовника в сумі, що перевищує вартість фактично наданих послуг з транспортування газу у звітному місяці, переплата зараховується газотранспортним підприємством; у разі наявності і за надані послуги - як погашення заборгованості в попередніх місяцях; у разі відсутності заборгованості за надані послуги - як оплата послуг у місяці, наступному за звітним.

Газотранспортне підприємство і замовник згідно п.5.8 Договору зобов'язуються здійснювати звірку розрахунків щоквартально до 25-го числа першого місяця, наступного за кварталом, на підставі відомостей про фактичну оплату послуг з транспортування газу та актів наданих послуг. Звірка розрахунків оформлюється сторонами актом звірки.

Відповідно до п.п. 6.3.1, 6.3.2, 6.3.3, 6.3.6 Договору замовник зобов'язується: виконувати умови договору; своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість послуг згідно з умовами договору; оформити надані послуги з транспортування газу актами наданих послуг; підписувати з представниками газотранспортного підприємства акти наданих послуг.

Договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та укладається на строк до 31.12.2016. Умови Договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01.04.2016. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку його дії жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (п. 11.1 Договору).

Оскільки додатковою угодою № 1 від 17.11.2016 до Договору сторони узгодили річний плановий обсяг транспортування природного газу протягом 2017, Договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /ВОУ/2016/4.1150 від 01.04.2016 вважається пролонгованим на рік.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За договором про надання послуг на підставі ст. 901 ЦК України одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Положеннями ч.1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи встановлено, що на виконання умов Договору ПАТ «Укртрансгаз» в особі філії «УМГ «Київтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» протягом січня-березня 2017 надало, а КП «Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області» отримало послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами згідно Актів наданих послуг: № 01-17-/ВОУ/2016/4.1150 від 31.01.2017 в обсязі 801,333 тис. куб. м. на загальну суму 159 144,73 грн. (січень 2017); № 02-17-/ВОУ/2016/4.1150 від 28.02.2017 в обсязі 644,381 тис. куб. м. на загальну суму 127 974,07 грн. (лютий 2017); № 03-17-/ВОУ/2016/4.1150 від 31.03.2017 в обсязі 421,375 тис. куб. м. на загальну суму 83 685,07 грн. (березень 2017), які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

За умовами Договору, зокрема п.5.5, відповідач повинен був оплатити надані позивачем послуги з природного газу магістральними трубопроводами за Актом наданих послуг № 01-17-/ВОУ/2016/4.1150 від 31.01.2017 - до 20.02.2017, за Актом наданих послуг № 02-17-/ВОУ/2016/4.1150 від 28.02.2017 - до 20.03.2017, за Актом наданих послуг № 03-17-/ВОУ/2016/4.1150 від 31.03.2017 - до 20.04.2017.

Проте, в супереч умовам Договору та вимог чинного законодавства, відповідач своєчасно та в повному обсязі розрахунку згідно Актів за січень - березень 2017 належним чином не провів, лише частково сплатив 63 620,87 грн. за період з 13.04.2017 по 24.07.2017 за Актом за січень 2017, решта Актів за лютий - березень 2017 залишились неоплаченими. Таким чином, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем й позивач звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідача 307 183,00 грн. основного боргу (95 523,86 грн. по Акту за січень 2017 + 127 974,07 грн. по Акту за лютий 2017 + 83 685,07 грн. по Акту за березень 2017).

Як вище зазначалось, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач повідомив про часткові сплати боргу після порушення провадження у справі. Одночасно заперечив проти заявленої суми основного боргу з огляду на неврахування позивачем усіх здійснених відповідачем часткових проплат до звернення позивача до суду, підтвердив заборгованість за Договором станом на 29.09.2017 в сумі 269 194,29 грн. Оскільки відповідач (замовник) за умовами п. 5.6 Договору є гарантованим постачальником, алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки з спеціальним режимом газопостачальних підприємств затверджується національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, несвоєчасне надходження коштів в рахунок оплати наданих послуг за Договором від відповідача не залежить, відтак нарахування пені, 3 % річних та інфляційних є неправомірним, отже просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В ході розгляду справи судом першої інстанції позивач надав докази (банківські виписки, довідку ПАТ «Альфа-Банк») сплати відповідачем за період з 25.07.2017 (наступний день після останнього дня зазначеного та врахованого при обрахунку заявлених сум основного боргу, пені, 3 % річних та інфляційних втрат) по 25.10.2017 суми основного боргу в розмірі 44 521,67 грн., відтак просив за уточненими позовними вимогами, поданими 26.10.2017, провадження у справі щодо вимог про стягнення 44 521,67 грн. основного боргу припинити на підставі п. 1-ч. 1 ст. 80 ГПК України (чинного на момент звернення позивача до суду та прийняття оскаржуваного рішення) та стягнути з відповідача 262 661,33 грн. боргу.

Як встановлено судом з доданих позивачем доказів, відповідач за період з 25.07.2017 року по 03.08.2017 включно (день подачі позову) сплатив позивачу 1 497,25 грн. боргу згідно Договору, однак ця сума не була врахована позивачем при зверненні до суду з даним позовом.

Отже, станом на час звернення позивача до суду (03.08.2017) сума боргу відповідача перед позивачем становить 305 685,75 грн. (307 183,00 грн. як було заявлено позивачем - 1 497,25 грн. сплачено відповідачем за період з 25.07.2017 по 03.08.2017 включно).

За приписами п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України (чинного на момент звернення позивача до суду та прийняття оскаржуваного рішення) господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

За приписами п. 4.4 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» припинення провадження у справі на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Оскільки сума заборгованості в розмірі 43 024,42 грн. була сплачена позивачем після подачі позову, а саме з 04.08.2017 по 25.10.2017, провадження в цій частині підлягає припиненню.

З приводу боргу в розмірі 1 497,25 грн., яка була сплачена відповідачем до подачі позову (03.08.2017), й станом на момент порушення провадження у справі не існувала, в задоволенні позову слід відмовити.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає правомірними висновки місцевого суду в частині стягнення з відповідача заборгованості за Договором в розмірі 262 661,33 грн., які позивачем доведено належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовано.

Крім цього, в зв'язку із простроченням сплати заборгованості за Договором позивачем заявлено до стягнення також 31 507,79 грн. пені на підставі п. 7.3 Договору, 3 610,74 грн. 3 % річних та 16 464,79 грн. інфляційних в порядку ст. 625 ЦК України за період з 21.02.2017 по 24.07.2017.

Відповідно до п. 7.3 Договору у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 Договору, з замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.1-2 ст. 549 ЦК України ).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, яка встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Положеннями п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що до пені за порушення грошових зобов'язань застосовуються приписи ч.6 ст.232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний на підставі ст. 625 ЦК України сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

За приписами п. п. 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 згаданої постанови пленуму).

Враховуючи встановлені обставини справи щодо наявності заборгованості відповідача та фактів прострочення платежів, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо обгрунтованості вимог позивача про стягнення пені, річних та інфляційних на суми боргу, сплачені власними коштами в передбаченому умовами Договору порядку.

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків пені та 3% річних, апеляційний суд встановив, що згадані нарахування проведені за фактичний період прострочення, на фактичні суми боргу, сплачені власними коштами у передбаченому Договором порядку, з врахуванням дат та сум часткових проплат, проте в розрахунку пені позивачем допущено арифметичні помилки.

За розрахунком суду, з врахуванням виявлених недоліків в межах заявленого позивачем періоду, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені підлягають задоволенню в розмірі 31 451,30 грн., відповідно в іншій частині вимог про стягнення пені слід відмовити. Вимоги про стягнення 3% річних підлягають задоволенню в заявленій позивачем сумі в розмірі 3 610,74 грн.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, суд встановив, що позивачем заявлено до стягнення інфляційні втрати в розмірі: 9 097,25 грн. на заборгованість за січень 2017 (159 144,73 грн.) за період з 21.02.2017 по 24.07.2017; 4 923,27 грн. на заборгованість за лютий 2017 (127 974,07 грн.) за період з 21.03.2017 по 24.07.2017; 2 444,27 грн. на заборгованість за березень 2017 (83 685,07 грн.) за період з 21.04.2017 по 24.07.2017.

При обрахуванні інфляційних позивач нараховує їх за періоди прострочення менші одного місяця, натомість відповідачем сплачувалась заборгованість протягом базового місяця. Крім цього, позивач починає застосовувати індекс інфляції не з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, а з місяця, у якому виникла заборгованість, відтак визначення розміру інфляційних нарахувань є арифметично невірним.

Відповідно до абзаців 2, 3 п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

За розрахунком суду, з врахуванням виявлених недоліків в межах заявленого позивачем періоду, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягають задоволенню в сумі 14 492,69 грн., відповідно в іншій частині вимог про стягнення інфляційних втрат слід відмовити.

Доводи відповідача (апелянта) щодо відсутності підстав для нарахування пені на суму заборгованості та застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України з огляду на те, що взаємовідносини між сторонами регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки», а з відкриттям рахунків із спеціальним режимом використання змінено порядок і строк проведення розрахунків за послуги з транспортування природного газу, не заслуговують на увагу, оскільки вищезгаданий Порядок розподілу коштів не змінює порядку та строків проведення розрахунків між сторонами, а визначає механізм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу (п. 1 Порядку).

Постанова Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 № 792 «Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ», на яку посилався відповідач (апелянт) як на підставу для звільнення від відповідальності у вигляді стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, також не містить застережень щодо порядку та строків проведення розрахунків між сторонами, а визначає лише механізм проведення розрахунків за спожитий природний газ між газотранспортними підприємствами (оптовими продавцями природного газу) та споживачами природного газу, механізм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу.

При цьому, позивач (як газотранспортне підприємство, яке здійснює транспортування природного газу магістральними трубопроводами) у відносинах з відповідачем за Договором не є газотранспортним підприємством або оптовим продавцем природного газу, а відповідач за Договором не є споживачем природного газу, адже предметом Договору є надання позивачем відповідачеві послуг транспортування природного газу магістральними трубопроводами (п. 1.1 Договору), а не купівля-продаж природного газу.

Посилання відповідача (апелянта) на важний майновий стан, тривалу кризу неплатежів, несвоєчасний розрахунок кінцевих споживачів, що призводять до порушень в оплаті, а також невідповідність розміру стягуваних штрафних санкцій розміру понесених позивачем збитків, не звільняють відповідача (замовника за Договором) від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання та не є підставою для відмови в позові в цій частині.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги (уточнені) підлягають частковому задоволенню - в розмірі 312 216,06 грн., з яких 262 661,33 грн. основний борг, 31 451,30 грн. пеня, 3 610,74 грн. 3% річних, 14 492,69 грн. інфляційних втрат. В частині стягнення 43 024,42 грн. суми основного боргу провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України (чинного на момент звернення позивача до суду та прийняття оскаржуваного рішення). В решті (щодо стягнення 56,49 грн. пені, 1 972,10 грн. інфляційних втрат та 1 497,25 грн. основного боргу) в позові слід відмовити.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 240, 269-270, 273, 275, 281-284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 26.10.2017 у справі № 911/2359/17 - без змін.

Матеріали справи № 911/2359/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 07.02.2018

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук