ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2018 року Справа № 917/1945/17

За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", вул. Б. Хмельницького, 6, м. Київ, 01001

до Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 29)", вул. Миру, 4, с. Божківське, Полтавська область, 38734

про стягнення 37 122,39 грн.

Суддя Білоусов С.М.

Секретар судового засідання Кльопова І.Г.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились.

Суть спору: розглядається позовна заява про стягнення з відповідача 37 122,39 грн. заборгованості, з них: пеня у сумі 21 425,25 грн., 3% у сумі 1 368,50 грн., інфляційні витрати у сумі 14 328,64 грн.

Представники сторін в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце його проведення повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Позивачем у позові вказано назву відповідача згідно даних договору - Державне підприємство "Сільськогосподарське підприємство Крюковської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Полтавській області (№ 29), вул. Миру, 4, с. Божківське, Полтавська область, 38734, .

Проте за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було змінено назву відповідача; на даний час відповідач зареєстрований за назвою: Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 29)", вул. Миру, 4, с. Божківське, Полтавська область, 38734, ідентифікаційний код 08680649. Дана інформація є відкритою.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, до якого додав копію наказу Міністерства юстиції України № 3508/5 від 06.12.2016 р. про перейменування Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Крюковської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Полтавській області (№ 29)" у Державне підприємство "Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 29)".

Отже, слід змінити у даній справі назву відповідача на Державне підприємство "Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 29)".

Суд вважає, що необхідних для вирішення спору доказів наявних в матеріалах справи достатньо, явку сторін згідно ухвали суду від 18.01.2018 року було визнано не обов'язковою, тому суд вважає за можливе на підставі ст. 202 ГПК України розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

23.12.2014 р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - позивачем (як продавцем) та Державним підприємством "Сільськогосподарське підприємство Крюковської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Полтавській області (№ 29)" - відповідачем (як покупцем) було укладено договір № 4041/15-ТЕ-24 купівлі-продажу природного газу (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Відповідно до пункту 1.2 договору газ, що продається за умовами даного договору використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Згідно пункту 2.1 договору продавець передає покупцеві з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ обсягом до 187,8 тис. куб. м, у тому числі по місяцях кварталів відповідно до таблиці даного пункту договору.

Згідно п. 3.3 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Пунктом 3.4 договору встановлено, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі, в якому зазначаються фактичні обсяги використання газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.

У разі невиконання покупцем умов п. 6.1 цього договору, покупець зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 7.2 договору).

В період з січня 2015 року по квітень 2015 року та за грудень 2015 року позивач поставив, а відповідач прийняв на підставі договору купівлі-продажу природного газу газ на загальну суму 149 719,75 грн. (акти приймання-передачі природного газу в копіях залучені в матеріали справи).

Позивач стверджує, що відповідач несвоєчасно виконував свої грошові зобов'язання, на підтвердження чого надав до матеріалів справи довідку по операціях по договору № 4041/15-ТЕ-24 за період з 01.12.2014 р. по 30.09.2016 р.

У зв'язку з наведеними обставинами позивач нарахував відповідачу 21 425,25 грн. пені, 1 368,50 грн. 3% річних, 14 328,64 грн. інфляційних.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами статей 526 ЦК України та 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з нормою ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З огляду не те, що відповідачем порушено зобов'язання в частині своєчасного здійснення розрахунків за договором, суд приходить до висновку щодо правомірності нарахування 3% річних та інфляційних втрат, виходячи за наступного.

Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приймаючи до уваги, що судом встановлено прострочення відповідачем грошового зобов'язання, вимоги позивача про стягнення річних та інфляційних втрат, суд визнає правомірними та такими, що підлягають задоволенню, оскільки період їх нарахування та розмір є обґрунтованим.

Отже, за наявності встановленого факту несплати відповідачем за переданий природний газ за договором, перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних та інфляційних за допомогою програми ОСОБА_1, суд вважає, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 3% річних у розмірі 1 368,50 грн. та інфляційних втрат у розмірі 14 328,64 грн.

Щодо стягнення пені слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно із статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, визначений ст. 1 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В п. 7.2 договору відповідач погодився за порушення строків оплати спожитого природного газу сплачувати позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Перевіривши розрахунок позивача, суд приходить до висновку щодо правомірності нарахування пені у розмірі 21 425,25 грн.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд про зменшення розміру пені на 90 %, обґрунтовуючи це тим, що підприємство засноване на державній власності, належить до сфери управління Міністерства юстиції України, входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України та утворене з метою залучення засуджених, які відбувають покарання в установах виконання покарань Державної кримінально-виконавчої служби України до суспільно-корисної праці, забезпечення їх професійно-технічного навчання. Відповідач вказує на скрутне фінансове становище у 2015 році (довідку щодо надходження та використання коштів за 2014 - 2015 року залучено до матеріалів справи), та вважає, що термін прострочки виконання зобов'язань по договору з оплати вартості отриманого природного газу не є значним.

Частиною 1 статті 233 ГК України передбачалось, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

У частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов'язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналізуючи матеріали справи в їх сукупності на можливість зменшення розміру пені суд приймає до уваги ступінь виконання відповідачем основного зобовязання, як наявності збитків у кредитора. Так, з матеріалів справи вбачається, що сума основної заборгованості в розмірі 149 719,75 грн. була погашена Державним підприємством "Сільськогосподарське підприємство Крюковської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Полтавській області (№ 29)" ще до моменту подання позову. При цьому матеріальні втрати кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами повністю компенсуються позивачеві у вигляді стягнення з відповідача 1 368,50 грн. 3% річних, та 14 328,64 грн. інфляційних втрат.

У п. 7 оглядового листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ)" від 29.04.2013 р. № 01-06/767/2013 зазначено, що положеннями частини першої статті 233 ГК України передбачено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зазначені норми законодавства ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

Таким чином, суд має право, виходячи з конкретних обставин справи, зменшити розмір штрафних санкцій, але не звільняти повністю боржника від їх сплати.

Враховуючи наведене, інтереси позивача, а також те, що боржник не звільнений від відповідальності за неналежне виконання договірних зобов'язань, беручи до уваги те, що основне зобов'язання відповідачем виконане у повному обсязі, те, що заявлені до стягнення штрафні санкції є, на думку суду, надмірно великими, керуючись інтересами як боржника, так і кредитора, суд вважає за доцільне скористатись наданим йому ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України правом та зменшити розмір нарахованого позивачем пені на 50%, тобто до 10 712,63 грн. і цим самим забезпечивши баланс інтересів сторін, відповідно до цього суд вважає за необхідне клопотання відповідача про зменшення пені задовольнити частково. В іншій частині позовних вимог щодо стягнення пені відмовити.

Згідно із п. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заявленої суми з відповідача, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати, понесені позивачем відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на відповідача.

При цьому, судом враховано, що витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено (п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Враховуючи викладене, керуючись статтями 202, 232-233, 237-238 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Змінити у даній справі назву відповідача на Державне підприємство "Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 29)".

2. Позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 29)" (вул. Миру, 4, с. Божківське, Полтавська область, 38734, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) - 10 712,63 грн. пені, 1 368,50 грн. 3% річних, 14 328,64 грн. інфляційних, 1600,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

4. В іншій частині позову - відмовити.

Дата складання повного судового рішення 14.02.2018 р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1 ,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст. 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Білоусов С. М.