ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2018 р. Справа № 909/741/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Кравчук Н.М.

Мирутенка О.Л.

при секретарі Совинської С.В.

за участю представників сторін від:

позивача: Фрусенко А.О. - за довіреністю № б/н від 19.10.2017

відповідача: Подоляк В.С. - за довіреністю № 1 від 04.01.2018; Кучера Н.С. - за довіреністю № 4 від 16.01.2018

розглянувши апеляційні скарги приватного акціонерного товариства "Одяг" м. Івано-Франківськ б/н від 22.09.2017 р., товариства з обмеженою відповідальністю "Компані-Бал" м. Івано- Франківськ б/н б/д (вх..№ЛАГС 01- 05/4575/17 від 27.09.2017 р.)

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 07.09.2017 р.

у справі № 909/741/17

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Компані-Бал" м. Івано-Франківськ

до відповідача: приватного акціонерного товариства "Одяг" м. Івано-Франківськ

про визнання права оренди нежитлових приміщень згідно договору оренди нежитлових приміщень №20/17 від 01.04.2017 р., усунення перешкод в користуванні нежитловими приміщеннями та зобов'язання не чинити перешкод в користуванні нежитловими приміщеннями в м. Івано-Франківську по вул. Максимовича, 8

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 07.09.2017 р. (суддя Б.В. Деделюк) в позові відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що розірвання договору відповідачем в односторонньому порядку є безпідставним та необґрунтованим, оскільки воно не підтверджено належними та допустимими доказами, а тому договір оренди нежитлового приміщення № 20/17 від 01.04.2017 є дійсним.

Крім цього, рішення суду обґрунтоване тим, що заявлені позовні вимоги про визнання права оренди нежитлових приміщень згідно договору оренди № 20/17 від 01.04.2017, усунення перешкод в користуванні нежитловими приміщеннями та зобов'язання не чинити перешкод в їх користуванні, які знаходяться за адресою: в м. Івано-Франківську по вул. Максимовича, 8, не відповідають передбаченим у ст. 16 ЦК України способам захисту права.

Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних відносин сторін, характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, що не було зроблено судом першої інстанції. Окрім цього, апелянт зазначає, що місцевий господарський суд, дійшовши висновку про дійсність договору оренди, не надав оцінки доказам, які подані позивачем та не усунув невизначеність у взаємовідносинах орендодавця та орендаря.

Відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції та виключити з мотивувальної частини рішення абзац такого змісту: «Суд вважає твердження відповідача про розірвання договору безпідставним та необґрунтованим, оскільки воно не підтверджено належними та допустимими доказами, а тому договір оренди нежитлового приміщення №20/17 від 01.04.2017 р. є дійсним». Свою апеляційну скаргу скаржник мотивує тим, що протягом трьох місяців підряд належного виконання грошових зобов'язань ТОВ «Компані-Бал» не здійснювало, що є підставою для розірвання договору в односторонньому порядку.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить апеляційну скаргу ТОВ «Компані-Бал» залишити без задоволення.

Окрім цього, відповідач подав клопотання б/н від 08.11.2017 р. клопотання про долучення нових доказів, а саме: договір оренди нежитлового приміщення №20/16 від 01.09.2016 р., який укладений між сторонами. Відповідач зазначає, що позивачем здійснювались оплата оренди, однак, у зв'язку з тим, що ПрАТ «Одяг» зараховував орендні платежі на виконання попереднього договору, у ТОВ «Компані-Бал» утворилась заборгованість по оренді по договору №20/17 від 01.04.2017 р. Відповідач зазначає, що вказаний доказ не міг бути поданий до місцевого господарського суду. оскільки був долучений в якості доказу до зустрічної позовної заяви, яку було повернуто ухвалою суду від 06.09.2017 р. Враховуючи те, що рішення у справі було прийнято 07.09.2017 р., відповідач не мав можливості долучити такий доказ до справи.

Щодо зазначеного клопотання, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції перевіряє законність прийнятого судом першої інстанції рішення саме на момент його прийняття.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що зазначений доказ не є новим у розумінні вищезазначеної статті ГПК України, оскільки на вказаний доказ відповідач покликався у повідомленнях про розірвання договору №1 від 30.06.2017р. та №34 від 18.07.2017 р., а отже, суд апеляційної інстанції надає йому оцінку при прийнятті постанови у справі.

В судовому засіданні представниками сторін викладено доводи та заперечення по суті апеляційної скарги.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційних скарг та відзиву відповідача на апеляційну скаргу позивача, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, 01.04.2017 між ПАТ «Одяг» (орендодавець) та ТОВ «Компані-Бал» (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення № 20/17.

Відповідно до п.п. 1.1, 2.1, 1.4, 6.3 якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування нежитлове приміщення, а саме: приміщення для зберігання товару площею 5400 м2, яке знаходиться: м. Івано-Франківськ, вул. Максимовича, 8.

Строк оренди становить 2 роки 11 місяців з дня підписання сторонами відповідного акта приймання-передавання нежитлового приміщення по даному договору.

За користування нежитловим приміщенням орендар сплачує орендодавцю орендну плату з розрахунку 34,0 грн. з ПДВ за 1 кв.м. приміщення.

Даний договір може бути розірвано на вимогу орендодавця у наступних випадках: орендар користується об'єктом оренди всупереч його призначенню чи умовам цього договору; орендар не сплачує орендну плату та інші платежі, передбачені цим договором, протягом трьох місяців підряд; орендар своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження об'єкту оренди.

Як підтверджується матеріалами справи, відповідачем надіслано повідомлення №1 від 30.06.2017р. про розірвання договору, посилаючись на неналежне виконання зобов'язання в частині сплати орендної плати. В подальшому, відповідачем було надіслано повторне повідомлення про розірвання договору №34 від 18.07.2017 р.

Враховуючи зазначене, відповідач вважає договір оренди нежитлового приміщення № 20/17 від 01.04.2017 розірваним.

Відповідно до ст. 193, 291 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 759, 762, 763 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Враховуючи те, що договір укладено 01.04.2017 р., а перше повідомлення про його розірвання надіслано 30.06.2017 р., заборгованість по орендній платі повинна бути за квітень, травень, червень 2017 р.

Як підтверджується матеріалами справи, ТОВ «Компані-Бал» здійснювались часткові платежі за договором оренди № 20/17 від 01.04.2017, що підтверджується платіжними дорученнями, а саме: №193 на суму 38 000 грн. з призначенням платежу: «орендна плата згідно договору 20/17 від 01.04.2017»; №18 від 20.06.2017 р. на суму 19 500 грн. з призначенням платежу: «орендна плата згідно договору 20/17 від 01.04.2017»; №19 від 20.06.2017 р. на суму 48 027 грн. з призначенням платежу: «орендна плата за червень, в т.ч. комунальні послуги за червень 2017 р.»; №20 від 03.07.2017 р. на суму 1 550 грн. з призначенням платежу: «оплата за комунальні послуги за червень 2017 р.»; №4 від 27.04.2017 р. на суму 76 894, 89 грн. з призначенням платежу: «оплата згідно рахунку №28 від 20.04.2017 р.»

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ТОВ «Компані-Бал» періодично здійснювало орендні платежі та з огляду на вищенаведені платіжні доручення, у позивача відсутня заборгованість протягом трьох місяців підряд.

При цьому, апеляційний суд не здійснює аналізу наявності чи відсутності заборгованості за позивачем за договорами оренди 2016 року та 2017 року, з огляду на те, що у спірній ситуації досліджується наявність правових підстав для одностороннього розірвання договору в силу ст.763 ЦК України та п.6.3 договору оренди № 20/17 від 01.04.2017.

Щодо тверджень відповідача, що останній скористався правом на одностороннє розірвання договору, оскільки позивач мав заборгованість за попереднім договором №20/16 від 01.09.2016 р., то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до п. 3.8. Інструкції «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої постановою правління Національного Банку України від 21.01.2004 № 22 встановлено, що реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Згідно з ч. 5 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність», платіжні інструменти (платіжні доручення, платіжні вимоги, вимоги-доручення) мають бути оформлені належним чином і містити інформацію про їх емітента, платіжну систему, в якій вони використовуються, правові підстави здійснення розрахункової операції і, як правило, держателя платіжного інструмента та отримувача коштів, дату валютування, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення банком розрахункової операції, що цілком відповідають інструкціям власника рахунку або іншого передбаченого законодавством ініціатора розрахункової операції.

Питання віднесення платежу, у призначенні якого не зазначено періоду, в якому надані послуги чи товар, має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів таким чином: якщо порядок зарахування коштів врегульовано у договорі між платником та одержувачем коштів - згідно з положенням договору; якщо відповідні застереження відсутні у договорі та у разі заборгованості, в тому числі, що підлягає стягненню на підставі судових рішень, платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку, тобто починаючи з такої (заборгованості), що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.

З огляду на наведене, за позивачем закріплене право спрямувати кошти, які сплачуються відповідачем без чіткого зазначення призначення платежу, в першу чергу на погашення боргу, який виник раніше.

А тому, суми згідно платіжних доручень №174 від 03.04.2017 р., №8 від 15.05.2017 р., № 9 від 15.05.2017 р.; №10 від 29.05.2017 р.; №188 від 02.06.2017 р., №189 на суму 10 000 грн. з призначенням платежу: «орендна плата за червень»; №190 на суму 20 000 грн. з призначенням платежу: «орендна плата за червень»; №1 від 25.04.2017 р. з призначенням платежу: «за оренду, а також згідно квитанції до прибуткового ордеру від 30.05.2017 р.», відповідач вправі був зарахувати за борг, який виник за зобов'язаннями згідно договору №20/16 від 01.09.2016 р., якщо така заборгованість існувала.

Водночас зарахування відповідачем сплаченої орендної плати з призначенням платежу: згідно договору 20/17 від 01.04.2017, суперечить вищезазначеним норм законодавства та відповідно не може бути підставою для розірвання договору в односторонньому порядку.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції, що твердження відповідача про розірвання договору безпідставним та необґрунтованим, не підтверджено належними та допустимими доказами, а тому договір оренди нежитлового приміщення №20/17 від 01.04.2017 р. є дійсним.

Щодо позовних вимог про визнання права оренди нежитлових приміщень згідно договору оренди нежитлових приміщень № 20/17 від 01.04.2017, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

З аналізу ст.ст. 13, 15, 16 ЦК України випливає, що порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У пункті 145 Рішення ЄСПЛ від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об'єднаного королівства» суд зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист.Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 Рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2015).

Отже, суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен враховувати критерії «ефективності» таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Враховуючи те, що судом встановлено факт неправомірного розірвання договору оренди відповідачем, а відповідно дійсність договору оренди нежитлового приміщення

№ 20/17 від 01.04.2017, право позивача є непорушеним, а тому, визнання права користування майном, яке вже належить позивачу, не відповідає способам захисту цивільних прав та не є ефективним.

Стосовно усунення перешкод в користуванні нежитловими приміщеннями та зобов'язання не чинити перешкод в користуванні нежитловими приміщеннями в м. Івано-Франківську по вул. Максимовича, 8, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що у матеріалах відсутні докази, які б підтверджували порушення права позивача на користування орендованим майном.

Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, враховуючи вищенаведене, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому оспорюване рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги ? без задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного вище, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про необхідність залишення судового збору за подання апеляційних скарг за апелянтами.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 ГПК України,

Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 07.09.2017 р. у справі № 909/741/17 залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції в порядку та строки, визначені ст.ст. 288, 289, 291 ГПК України.

Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 08.02.2018 р.

Головуючий суддя О.І. Матущак

Судді Н.М. Кравчук

О.Л. Мирутенко