РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.02.2018 р.Справа № 910/21544/17

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка"

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта"

про відшкодування 69 024,28 грн.

Суддя Зеленіна Н.І.

Секретар судового засідання Ліпіна В.В.,

Представники сторін: відповідно до протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні судді господарського суду міста Києва Зеленіної Н.І. перебуває справа №910/21544/17 за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" про відшкодування 69 024,28 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу в порядку регресу суму страхового відшкодування.

Ухвалою від 20.12.2017 р., у зв'язку з набранням 15.12.2017 р. чинності Законом України від 03.10.2017 р. №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", у справі призначено підготовче засідання на 10.01.2018 р.

Ухвалою від 07.02.2018 р. закрито підготовче провадження та призначення справу до судового розгляду по суті на 13.02.2018 р.

У судове засідання з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 13.02.2018 р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив; про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд зазначає, що у матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №425, яким підтверджується отримання відповідачем ухвали від 07.02.2018 р.

Відтак, відповідач про розгляд даної справи у судовому засіданні 13.02.2018 р. повідомлений належним чином.

Частиною 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Оскільки у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляд справи, розгляд даної справи належить здійснити за наявними у ній матеріалами.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

У судовому засіданні 13.02.2018 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

19.12.2016 р. між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Уніка" та ОСОБА_1 укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 011096/4600/0000178, за яким застраховано транспортний засіб марки "NISSAN X-TRAIL", держаний реєстраційний НОМЕР_2

10.04.2017 р. в м. Обухів відбулась ДТП за участю транспортних засобів "NISSAN X-TRAIL", держаний реєстраційний №АІ 7627 ЕМ та "OPEL ASTRA" держаний реєстраційний № НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2

Зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_2 вимог Правил дорожнього руху України.

Внаслідок вказаного ДТП було пошкоджено автомобіль "NISSAN X-TRAIL", держаний реєстраційний НОМЕР_2 власнику вказаного транспортного засобу була завдана матеріальна шкода, розмір якої відповідно до страхового акту та розрахунку страхового відшкодування становить 66 392,66 грн.

За страховим випадком - ДТП, що сталась за участю застрахованого автомобіля, позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування у загальному розмірі 66 392,66 грн. (56 815,66 грн. за платіжним дорученням № 020316 від 19.05.2017 р. 9 577,00 грн. в рахунок погашення не сплаченої частини страхового платежу).

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Матеріалами справи підтверджується, що автомобіль "OPEL ASTRA", держаний реєстраційний № НОМЕР_1, яким спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди, застрахований відповідачем за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК 2569412.

Зазначеним Полісом передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000,00 грн., франшиза - 0 грн.

Частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 36.4. ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Таким чином, відповідач є особою, яка, відповідно до положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів» зобов'язана відшкодувати завдану ДТП шкоду у розмірі та порядку, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, а до позивача, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором страхування транспортних засобів, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача як особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічні висновки по застосуванню положень закону містяться у постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 25.11.08 р.

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено до стягнення з відповідача суми фактично виплаченого страхового відшкодування у розмірі 66 392,66 грн., а також 2 140,50 грн. інфляційних втрат та 491,12 грн. 3% річних.

Відповідач проти задоволення позову заперечує з наступних підстав:

- договір добровільного страхування наземного транспорту № 011096/4600/0000178 від 19.12.2016 р. між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Уніка" та ОСОБА_1 є неукладеним;

- при визначенні вартості страхового відшкодування позивачем не враховано коефіцієнт фізичного зносу автомобіля.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази в сукупності, суд зазначає наступне.

Твердження відповідача про неукладеність договору добровільного страхування наземного транспорту № 011096/4600/0000178 від 19.12.2016 р. між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Уніка" та ОСОБА_1 обґрунтовані відсутністю всіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 626, 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно статті 629 цього ж Кодексу, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Дослідивши наявний у матеріалах справи договір добровільного страхування наземного транспорту № 011096/4600/0000178 від 19.12.2016 р., суд встановив наявність всіх істотних умов, у зв'язку з чим доводи відповідача про неукладеність вказаного правочину не відповідають дійсності.

Більш того, суд зазначає, що Верховний Суд України у постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 10 лютого 2009 року зазначив, що визначення договору як неукладеного (такого, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Таким чином, питання щодо неукладеності договору добровільного страхування наземного транспорту № 011096/4600/0000178 від 19.12.2016 р., не підлягає вирішенню після його фактичного виконання.

З урахуванням викладеного, суд відхиляє доводи відповідача щодо неукладеності вказаного договору.

Суд відхиляє також доводи відповідача про те, що при визначенні вартості страхового відшкодування позивачем не враховано коефіцієнт фізичного зносу автомобіля, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судова палата у господарських справах Верхового суду України у постанові від 15.04.2015р. у подібних правовідносинах висловила наступну правову позицію: "Господарські суди обґрунтовано визнали, що Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача про необхідність врахування коефіцієнту фізичного зносу автомобіля, оскільки документально підтверджена сплата позивачем страхового відшкодування у розмірі 69 442,66 грн.

Також, суд погоджується з позицією позивач про те, що надане відповідачем дослідження №010-18 від 09.01.2018 р. не може братись до уваги, оскільки у матеріалах справи відсутні докази особистого огляду пошкодженого ТЗ особою, яка проводила дослідження.

Як зазначалось судом, позивач просить стягнути з відповідача, крім суми страхового відшкодування у розмірі 66 392,66 грн., також 2 140,50 грн. інфляційних втрат та 491,12 грн. 3% річних.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Статтею 979 ЦК встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхувальнику грошову суму (страхову виплату).

Таким чином, правовідношення, в якому страховик у разі настання страхового випадку зобов'язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов'язанням. А правовідношення з відшкодування шкоди в порядку регресу, які склалися між сторонами у справі, що розглядається, також є грошовим зобов'язанням.

Стаття 625 ЦК розміщена в розділі "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань.

Відповідно до статті 509 ЦК зобов'язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК.

Згідно зі статтею 11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Таким чином, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі.

Отже, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія положень частини 2 статі 625 ЦК.

Такої правової позиції дотримується і Верховний суд України, зокрема, у постанові від 01.06.2016 р. №3-295гс16.

Здійснивши перевірку правильності нарахування позивачем сум інфляційних втрат та 3% річних, суд встановив правильність та арифметичну вірність наданих розрахунків, у зв'язку з чим суд задовольняє відповідні позовні вимоги.

Як встановлено ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 79 Кодексу передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В порядку, передбаченому ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає позовні вимоги доведеними, обґрунтованими, такими, що відповідають фактичним обставинам справи і не спростовані належним чином і у встановленому законом відповідачем, а відтак, заявлені вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 119; ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УНІКА" (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 70а; ) 66 392 (шістдесят шість тисяч триста дев'яносто дві) грн. 66 коп. страхового відшкодування, 2 140 (дві тисячі сто сорок) грн. 50 коп. інфляційних втрат, 491 (чотириста дев'яносто одну) грн. 12 коп. 3% річних та 1 600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. судового збору.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.02.2018 р.

Суддя Н.І. Зеленіна