КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2018 р. Справа№ 910/14503/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Степанці О.В.,

від позивача - Михініч Н.В.

від відповідача - Радченко А.А.,

вільний слухач - ОСОБА_4,

розглянувши матеріали апеляційної скарги

Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо - зернова корпорація України"

на рішення господарського суду міста Києва від 11.12.2017 року (повний текст рішення складений 13.12.2017 року)

у справі №910/14503/17 (суддя Н.Б. Плотницька)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо - зернова корпорація України"

до Публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд"

про внесення змін до договору, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо - зернова корпорація України" 21.12.2017 року подало до Господарського суду міста Києва позов до Публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд" про внесення змін до договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, протягом дії договору складського зберігання зерна № 49-05/13 від 01.11.2013 року тарифи на зберігання зерна змінювалися відповідно до наказів ПАТ "ДПЗКУ", відтак з метою приведення договору у відповідність до закону позивач направив на адресу відповідача пропозицію щодо укладання додаткової угоди до договору складського зберігання зерна про зміну тарифів, разом із проектом додаткової угоди, відповідно до якої позивач запропонував, зокрема внести зміни у договір щодо ціни за зберігання зерна із застосуванням частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України. Проте відповідач відмовився від підписання додаткової угоди та внесення змін до договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 року у справі №910/14503/17 у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що акт перевірки фінансово-господарської діяльності не може розглядатись як підстава виникнення господарсько-правового зобов'язання відповідача внести зміни до договору, а також тим, що положеннями частини 2 статті 633 Цивільного кодексу України не передбачена можливість зміни істотних умов договору в тому числі ціни.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо - зернова корпорація України" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт, крім підстав зазначених у позовній заяві, посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема скаржник зазначає, що ціна на товари чи послуги за публічним договором встановлюється однакова як для фізичних осіб, так і для юридичних осіб - споживачів таких товарів чи послуг. Також, апелянт звертає увагу, що зміна умов договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін є можливою у випадках встановлених договором або законом. Скаржник вказує, що підставою для внесення змін до договору було не результати проведеної перевірки ДФІ, а необхідність приведення його умов до вимог чинного законодавства та встановлення однакових умов для всіх поклажодавців згідно зі ст. 633 ЦК України, ст. 26 ЗУ «Про зерно та ринок зерна в України».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2018 року у справі №910/14503/17 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо - зернова корпорація України" на рішення господарського суду міста Києва від 11.12.2017 року у справі №910/14503/17 та призначено її розгляд на 08.02.2018 року.

23.01.2018 року до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання, призначене на 08.02.2018 року, з'явились представники позивача та відповідача, надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду.

Відповідно до п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності редакцією цього Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.11.2013 року між Філією Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" "Бровківське ХПП" (зерновий склад за договором) та Публічним акціонерним товариством "Аграрний фонд" (поклажодавець за договором) укладено договір складського зберігання № 49-05/13. (далі договір; а.с. 13-19)

Відповідно до п. 1.1. договору поклажодавець зобов'язується передати, а зерновий склад прийняти на зберігання зернові, зернобобові, крупяні, олійні культури (далі - зерно) в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку поклажодавця і засвідчується складськими квитанціями та в установлений строк повернути їх поклажодавцю або особі, зазначеній ним, як одержувач, відповідно до якісних показників, передбачених діючими ДСТУ.

Пунктом 1.2. договору встановлено, що кількість та якість зерна, що передається поклажодавцем на зберігання, визначені в складських квитанціях на зерно, що видаються зерновим складом.

Згідно з п. 1.4. договору зерно, що передається на зберігання зерновому складу є власністю поклажодавця. Зерновий склад не має права продавати або будь-яким іншим чином розпоряджатися зерном поклажодавця, яке знаходиться у нього на зберіганні (пункти 1.2., 1.4. договору).

Як встановлено у п. 6.1. договору розрахунки за надання послуг по зберіганню проводяться в грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість.

Розмір плати (тарифу) за надання послуг по зберіганню зерна становить 16,50 грн. за тонну на місяць з урахуванням ПДВ. (п. 6.2. договору).

Відповідно до п. 10.1. договору строк зберігання зерна - до пред'явлення вимоги поклажодавцем.

Сторони в п. 12.4. договору домовились, що договір може бути розірваний або змінений (повністю або частково) лише за згодою сторін шляхом укладення додаткової угоди до договору.

Договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (пункт 13.1. договору).

Як зазначає позивач, протягом дії договору, тарифи за зберігання зерна змінювались відповідно до наказів ПАТ «ДПЗКУ» та становили:

з 01.07.2013 року - 26,40 грн./тн-міс. (наказ від 27.06.2013 року №64); (а.с. 70).

з 01.07.2014 року - 29,70 грн./тн-міс. (наказ від 03.06.2014 року №114); (а.с. 72).

з 23.03.2015 року - 43,20 грн./тн-міс. (наказ від 23.03.2015 року №48); (а.с. 74).

з 08.07.2015 року - 42,00 грн./тн-міс. (наказ від 08.07.2015 року №153); (а.с. 76).

з 01.07.2016 року - 1,50 грн./тн-день (наказ від 21.06.2016 року №116); (а.с. 78).

з 01.01.2017 року - 1,74 грн./тн-день (наказ від 21.12.2016 року №308). (а.с. 80).

В подальшому, як зазначає позивач, Державною фінансовою інспекцією України при перевірці, надання послуг ПАТ «Аграрний Фонд» за зберігання зерна по тарифу 16,50 грн. було розцінено контролюючим органом як порушення, внаслідок чого ДФІ прийшла до висновку про недоотримання ПАТ «ДПЗКУ» доходу та вимагала вжиття заходів для його повернення.

В матеріалах справи наявний лист №130-2-21/2265 від 19.04.2017 року відповідно до якого позивач направив на адресу відповідача пропозицію щодо укладання додаткової угоди до договору складського зберігання зерна № 49-05/13 від 01.11.2013 року про зміну тарифів. (а.с. 20-21).

Відповідач, в свою чергу, надав відповідь позивачу листом №02-08/4/923 від 26.05.2017 року. Зі змісту вказаного листа вбачається, що ПАТ «ДПЗКУ» належне зберігання зерна не забезпечило, на даний час триває провадження у справі №910/2530/16 про стягнення 14,2 млн. грн. Відповідач також звернув увагу, що у запропонованій додатковій угоді вказано, що її дія розповсюджується на правовідносини, які виникли між сторонами до її укладення, а саме з 01.06.2014 року. Таким чином, ПАТ «Аграрний фонд» відмовився від запропонованих змін та не погодився з проектом додаткової угоди до договору складського зберігання зерна №49-05/13 від 01.11.2013 року. (а.с. 25-28).

Відтак, підставою для звернення позивача з даним позовом стало недосягнення сторонами згоди щодо внесення змін до договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд вірно вказав, що акт перевірки фінансово-господарської діяльності не може розглядатись як підстава виникнення господарсько-правового зобов'язання відповідача внести зміни до договору, а також те, що положеннями частини 2 статті 633 Цивільного кодексу України не передбачена можливість зміни істотних умов договору в тому числі ціни, з чим колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Так, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно пункту 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд першої інстанції правомірно вказав про те, що даний правочин за своєю правовою природою є договором складського зберігання зерна.

Згідно статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Відповідно до статті 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності. Договір складського зберігання, укладений складом загального користування, є публічним договором. Договір складського зберігання укладається у письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом.

Відповідно до частин 1, 3, 5 статті 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Згідно до частини 1 статті 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Як визначено частинами 3, 4 статті 188 Господарського кодексу України, сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Посилання скаржника, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що підставою для внесення змін до договору були результати проведеної перевірки ДФІ колегією суддів відхиляються виходячи з наступного.

Як зазначає апелянт, підставою для внесення змін до договору була необхідність приведення його умов до вимог чинного законодавства та встановлення однакових умов для всіх поклажодавців згідно зі ст. 633 ЦК України, ст. 26 ЗУ «Про зерно та ринок зерна в України».

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Проте, згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 6.2. договору розмір плати (тарифу) за надання послуг по зберіганню зерна становить 16,50 грн. за тонну на місяць з урахуванням ПДВ.

Крім того, за змістом частин 2, 3 ст. 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після виконання не допускається.

Відповідно до ч. 1, 2, ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Також, як визначено ст. 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Частиною 2 зазначеної статті визначено, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Згідно із ч. 4 ст. 652 Цивільного кодексу України зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Таким чином, за відсутності згоди сторін, внесення змін до договору є можливим за умови наявності та доведеності позивачем обставин та підстав, визначених ст.ст. 651, 652 Цивільного кодексу України, або у інших випадках, прямо передбачених договором або законом.

Відповідно до ст. 26 ЗУ «Про зерно та ринок зерна в Україні» договір складського зберігання зерна є публічним договором, типова форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

За договором складського зберігання зерна зерновий склад зобов'язується за плату зберігати зерно, що передане йому суб'єктом ринку зерна.

Договір складського зберігання зерна укладається в письмовій формі, що підтверджується видачею власнику зерна складського документа.

Проте, як передбачено ч. 1, ст. 28 ЗУ «Про зерно та ринок зерна в Україні» плата за зберігання зерна, строки її внесення встановлюються договором складського зберігання зерна.

Типова форма договору складського зберігання затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2003 № 510 "Про затвердження Порядку випуску бланків складських документів на зерно, їх передачі та продажу зерновим складам та типового договору складського зберігання зерна".

Відповідно до типової форми договору складського зберігання розмір плати (тариф) за надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не передбачено законодавством.

Відтак, враховуючи, що сторони погодили умови договору стосовно ціни, позивачем не було доведено належним та допустимими доказами протиправної поведінки відповідача у вигляді порушення договірного зобов`язання, яка спричинила шкідливий результат, оскільки про накази, на які посилається позивач щодо зміни тарифів, останній знав, оскільки вказані накази є його внутрішніми актами підприємства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Враховуючи наведене, приймаючи рішення суд першої інстанції правомірно зазначив про те, що положеннями договору складського зберігання від 01.11.2013 року № 49-05/13 та нормами чинного законодавства не передбачена можливість зміни умов договору щодо ціни за рішенням суду на вимогу однієї із сторін.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову в повному обсязі є обґрунтованим, а доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції та відповідно підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення бути не можуть.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

постановив:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо - зернова корпорація України" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 року у справі № 910/14503/17 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14503/17.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 08.02.2018 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

Г.А. Жук