Суд
УХВАЛА

08 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 916/3628/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранець О.М. - головуючий, Вронська Г.О., Студенець В.І.

розглянувши заяви ОСОБА_4 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Яхт Клуб "Одеса-2009"

про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України

у складі колегії суддів: Малетича М.М. - головуючий, Сибіги О.М., Плюшка І.А.

від 21.11.2017 року

за позовом ОСОБА_4

до 1) Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України", 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Яхт Клуб "Одеса-2009"

про визнання недійсними додаткових угод та додатків до угод

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Яхт Клуб "Одеса-2009" про визнання недійсними додаткових угод до договору оренди державного майна № КД-7786 від 01.09.2005 року, а саме:

- додаткової угоди № КД-7786/3 від 01.09.2009 року та додатку № 1 "Розрахунок плати за оренду державного рухомого майна, що знаходиться на балансі ДП "Одеський морський торговельний порт" до цієї додаткової угоди,

- додаткової угоди № КД-7786/5 від 01.07.2010 року та додатку № 1 "Розрахунок плати за оренду державного рухомого майна, що знаходиться на балансі ДП "Одеський морський торговельний порт" до цієї додаткової угоди,

- додаткової угоди № КД-4761/3 від 01.07.2010 року та додатку № 1 "Розрахунок плати за оренду державного рухомого майна, що знаходиться на балансі ДП "Одеський морський торговельний порт" до цієї додаткової угоди.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.02.2017 року до участі у справі в якості іншого відповідача було залучено Державне підприємство "Адміністрація морських портів України", як сторону спірних угод.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 30.03.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 року рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2017 року скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Визнано недійсними спірні додаткові угоди до договору оренди державного рухомого майна № КД-7786 від 01.09.2005 року та додатки до них.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.11.2017 року постанову Одеського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 року скасовано повністю, а рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2017 року у справі № 916/3628/16 залишено без змін.

14.12.2017 року позивач - ОСОБА_4 та відповідач-2 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Яхт Клуб "Одеса-2009" подали заяви про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 21.11.2017 року у справі № 916/3628/16 з підстав, передбачених пунктами 1 та 3 статті 111-16 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній станом на дату подання заяв.

Заявники просять прийняти їх заяви, скасувати постанову Вищого господарського суду України від 21.11.2017 року та залишити в силі постанову Одеського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 року.

Заяви мотивовано неоднаковим застосуванням Вищим господарським судом України одних і тих самих норм матеріального права, а саме: статей 92, 203, 215 та 241 Цивільного кодексу України, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. В обґрунтування неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права заявники послались та додали до заяв копії постанов Вищого господарського суду України від 18.08.2014 року у справі № 910/3048/14, Постанову Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними в частині пунктів 3.3. та 3.4., в яких, на думку заявників, по-іншому застосовано положення статей 92, 203, 215 та 241 Цивільного кодексу України.

Заявники також послались на невідповідність Постанови Вищого господарського суду України від 21.11.2017 року у даній справі висновкам Верховного Суду України, викладеним в постановах від 21.10.2014 року у справі № 3-144гс14 та від 27.04.2016 року у справі 6-62цс16 щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права і зазначені копії постанов додали до заяв.

15.12.2017 року набрав чинності Закон України № 2147-VIII від 03.10.2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів".

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції зазначеного Закону № 2147-VIII заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у господарських справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного господарського суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

26.01.2018 року заяви були передані з Верховного Суду України до Касаційного господарського суду.

Відповідно до протоколів автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного господарського суду від 26.01.2018 року визначено склад колегії суддів: Баранець О.М. - головуючий, Студенець В.І., Вронська Г.О.

Відповідно до статті 111-21 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній до 15.12.2017 року, питання про допуск справи до провадження вирішується суддею-доповідачем, визначеним у порядку, встановленому частиною третьою статті 2-1 цього Кодексу. У разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана заява є обґрунтованою, він відкриває провадження.

У разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана заява є необґрунтованою, вирішення питання про допуск справи до провадження здійснюється колегією з трьох суддів у складі судді-доповідача та двох суддів, визначених автоматизованою системою документообігу суду додатково. Провадження відкривається, якщо хоча б один суддя зі складу колегії дійшов висновку про необхідність його відкриття.

Ухвала про відкриття провадження або ухвала про відмову у допуску справи до провадження виноситься протягом п'ятнадцяти днів з дня надходження заяви або усунення заявником недоліків, а в разі витребування копії рішення міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною, - з дня надходження такої копії.

Розгляд питання про допуск справи до провадження здійснюється без повідомлення осіб, які беруть участь у справі.

Розглянувши заяви про перегляд постанови суду касаційної інстанції та додані до неї матеріали, колегія суддів Касаційного господарського суду не вбачає підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 111-16 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній до 15.12.2017 року, заява про перегляд судових рішень господарських судів може бути подана виключно з таких підстав: 1) неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; 2) неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підвідомчості або підсудності справ; 3) невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права; 4) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом.

Колегія суддів Касаційного господарського суду зазначає, що встановлений статтею 111-16 Господарського процесуального кодексу України перелік підстав для подання заяви про перегляд судових рішень господарських судів є вичерпним.

Ухвалення різних за змістом судових рішень матиме місце в разі, коли суд (суди) касаційної інстанції у розгляді двох чи більше справ за подібних предмета та підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених судом фактичних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків, покладених в основу цих судових рішень.

Колегія суддів зазначає, що до кола судових рішень, на які може бути здійснене посилання на підтвердження підстави, встановленої пунктом 1 статті 111-16 Господарського процесуального кодексу України, належать виключно рішення суду касаційної інстанції, ухвалені в порядку розгляду касаційної скарги на рішення судів попередніх інстанцій, а тому здійснене заявниками посилання на Постанову Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визначення правочинів (господарських договорів) не приймається до уваги.

Крім того в обґрунтування неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах заявники посилаються та додали до заяв копію постанови Вищого господарського суду України від 18.08.2017 року у справі № 910/3048/14, якою рішення та постанову господарських судів попередніх інстанцій скасовано з передачею справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

У зв'язку з цим колегія суддів зазначає, що прийняття касаційною інстанцією постанови про скасування судових рішень судів нижчих інстанцій з передачею справи на новий розгляд не означає остаточного вирішення спору у справі, а тому на відповідну постанову не може здійснюватись посилання на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 111-16 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній станом на дату подання заяви (до 15.12.2017 року) та, відповідно, колегія суддів не приймає до уваги посилання заявників на зазначену постанову Вищого господарського суду України.

Крім того, заявники також посилаються на невідповідність Постанови Вищого господарського суду України від 21.11.2017 року висновкам Верховного Суду України, викладеним в постановах Верховного Суду України від 21.10.2014 року у справі № 3-144гс14 та від 27.04.2016 року у справі № 6-62цс16 щодо застосування положень статей 92, 203, 215, 241 Цивільного кодексу України.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 21.10.2014 року у справі № 3-144гс14, спірна додаткова угода до договору строкового банківського вкладу в національній валюті юридичної особи-резидента суперечить вимогам статей 92, 161, 241, 509, 627 Цивільного кодексу України, оскільки укладена особою, яка не мала на те відповідних повноважень, тобто без згоди правління банку на її укладення, в наступному не була схвалена банком та не відповідає принципам розумності та справедливості в частині визначення завищеної процентної ставки в розмірі 48% річних.

Однак, правовий висновок, покладений в основу зазначеної постанови Верховного Суду України, не можна розцінювати як висновок щодо застосування норми матеріального права, що зроблений у подібних з даною справою правовідносинах, оскільки у справі № 3-144гс14 спірні правовідносини виникли з договору строкового банківського вкладу, а у даній справі - з орендних правовідносин. Крім того, різним у справах є і обґрунтування підстав позову: у справі № 3-144гс14 обставини відсутності у особи, яка уклала спірну додаткову угоду, повноважень на її укладення обґрунтовані тим, що спірна додаткова угода є значним правочином і була укладена без згоди правління банку на її укладення; натомість у даній справі № 916/3628/16 позов обґрунтовано тим, що спірні угоди були підписані директором товариства з перевищенням наданих йому Статутом товариства повноважень, оскільки рішення загальних зборів товариства про його призначення на посаду директора було визнано недійсним в судовому порядку після підписання спірних додаткових угод.

Крім того, в постанові від 21.10.2014 року у справі № 3-144гс14 Верховний Суд України погодився з висновками господарських судів попередніх інстанцій про те, що спірна додаткова угода після її укладення не була схвалена банком. В оскаржуваній заявниками до Верховного Суду України постанові у даній справі Вищий господарський суд України погодився з висновком місцевого господарського суду про те, що спірні угоди після їх укладення були схвалені відповідачем. Однак, зазначений висновок Вищого господарського суду України щодо застосування статті 241 Цивільного кодексу України не можна розцінювати як такий, що не відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 21.10.2014 року у справі № 3-144гс14, оскільки питання щодо схвалення спірного правочину вирішується судом на власний розсуд за своїм внутрішнім переконанням на підставі аналізу конкретної ситуації в кожній окремій справі та на підставі оцінки наданих сторонами доказів, які в залежності від обставин кожної справи є різними.

Таким чином, постанова Верховного Суду України від 21.10.2014 року у справі № 3-144гс14 свідчить про наявність у зазначеній справі інших обставин, залежно від яких Верховний Суд України дійшов відповідних правових висновків. Тобто відповідний правовий висновок, покладений в основу зазначеної постанови Верховного Суду України, не можна розцінювати як висновок щодо застосування норми матеріального права, що зроблений у подібних правовідносинах, оскільки під час прийняття постанови від 21.10.2014 року у справі №3-144гс14 та оскаржуваної постанови від 21.11.2017 року у справі № 916/3628/16 Верховний Суд України та Вищий господарський суд України виходили з різних фактичних обставин у справах.

У постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року у справі № 6-62цс16, на яку також посилається заявник, висловлено правову позицію, відповідно до якої сам по собі факт визнання недійсним в судовому порядку рішення загальних зборів про призначення виконавчого органу не має самостійного юридичного значення у вирішенні питання про визнання недійсним договору з підстав його укладення виконавчим органом товариства (директором) без відповідних на те повноважень. Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа (контрагент за договором) діяла недобросовісно і нерозумно, тобто знала або за всіма обставинами не могла не знати про обмеження в повноваженнях виконавчого органу товариства. У зв'язку з цим підлягає оцінці не лише поведінка третьої особи до та в момент укладення оспорюваного договору, але й після його укладення, зокрема чи виконала третя особа свої обов'язки за договором, у який спосіб, як у подальшому третя особа розпорядилася одержаним за оспорюваним договором, чи не було залучення третьої особи до участі в укладенні договору формальною дією, спрямованою на подальше відчуження предмета договору з метою протиправного позбавлення юридичної особи права власності на майно.

У зв'язку з цим Верховний Суд України у зазначеній постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-62цс16 скасував рішення апеляційного суду та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ і передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Слід зазначити, що питання щодо обізнаності сторін за спірним правочином про обмеження повноважень осіб, які вчиняють правочин, вирішується судом на власний розсуд за своїм внутрішнім переконанням на підставі аналізу конкретної ситуації в кожній окремій справі та на підставі оцінки наданих сторонами доказів, які в залежності від обставин кожної справи є різними.

Як вбачається з постанови Вищого господарського суду України від 21.11.2017 року у даній справі №916/3628/16, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду про те, що визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства про призначення певної особи його директором, не може бути єдиною підставою для висновку про недійсність укладеного останнім договору, оскільки такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав тільки у випадку, якщо буде встановлено, що сама третя особа - контрагент юридичної особи за таким договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Суд касаційної інстанції визнав правильними висновки суду першої інстанції про те, що позивач не довів, що відповідач-1, як контрагент за спірним договором, діяв недобросовісно і нерозумно та, зокрема, знав про відсутність у представника ТОВ "Яхт Клуб "Одеса-2009" необхідного обсягу повноважень.

Таким чином, в оскаржуваній заявником постанові Вищого господарського суду України від 21.11.2017 року у даній справі №916/3628/16 викладено аналогічну правову позицію щодо застосування статей 92, 203, 241 Цивільного кодексу України, яка була висловлена Верховним Судом України в постанові від 27.04.2016 року у справі № 66-62цс16. Вищий господарський суд України врахував зазначену позицію, дослідив відповідні докази та встановив необхідні обставини щодо обізнаності контрагента за спірними угодами про обмеження повноважень директора ТОВ "Яхт Клуб "Одеса-2009" під час укладення спірних угод, що спростовує доводи заявника про невідповідність постанови Вищого господарського суду України від 21.11.2017 року у справі № 916/3628/16 висновкам Верховного Суду України та не підтверджує наявність визначеної пунктом 3 статті 111-16 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній до 15.12.2017 року, підстави для подання заяви про перегляд постанови суду касаційної інстанції.

З огляду на викладене подані ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Яхт Клуб "Одеса-2009" заяви про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 21.11.2017 року у справі № 916/3628/16 є необґрунтованими та підстави для допуску даної справи до провадження Верховного Суду відсутні.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2447-VІІІ від 03.10.2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", статтями 86, 111-16 - 111-21 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону № 2453-VІ від 07.07.2010 року, Суд,-

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_4 та Товариству з обмеженою відповідальністю "Яхт Клуб "Одеса-2009" у допуску справи № 916/3628/16 до провадження Верховного Суду.

Головуючий О. Баранець

Судді Г. Вронська

В. Студенець