ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14.02.2018р. Справа №905/3002/17

за позовом Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів», м.Нікополь

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь»,

м.Маріуполь

про стягнення пені та трьох процентів річних в сумі 206530,24 грн.

Суддя Левшина Г.В.

секретар судового засідання Хохуля М.С.

Представники:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів», м.Нікополь, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ОСОБА_1 акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», м.Маріуполь, про стягнення пені в сумі 185559,00 грн. та трьох процентів річних в сумі 20971,24 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки №171501/1605846 від 26.12.2016р. в частині своєчасної оплати вартості поставленого товару.

Відповідач надав відзив на позовну заяву від 12.01.2018р. №09-10/77, в якому заявив клопотання про зменшення розміру штрафу на 80% від суми, що підлягає стягненню з відповідача, у зв`язку зі скрутним фінансовим становищем підприємства. Крім того, відповідачем заявлено про відстрочку виконання рішення до 01.03.2018р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України, ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

26.12.2016р. між позивачем та відповідачем був підписаний договір поставки №171501/1605846, за умовами якого позивач (постачальник) зобовязався поставити та передати у власність відповідача (покупця), а відповідач прийняти та оплатити згідно п.3.4 договору феросплави, протягом строку з 01.01.2017р. по 30.04.2017р. на умовах, у кількості та строки, вказані у специфікаціях до договору, які є його невідємними частинами.

Згідно до п.2.1 договору поставка товару здійснюється на умовах СРТ, залізнична станція Сартана Донецької залізниці. Можливе постачання товару на умовах ФСА, склад вантажовідправника, автотранспортом покупця. Партією поставки товару за цим договором є кількість товару, відвантаженого для перевезення за однією залізничною накладною.

Сторонами до договору поставки №171501/1605846 від 26.12.2016р. було підписано специфікації №1 від 21.02.2017р., №2 від 03.03.2017р., №№4, 5 від 04.04.2017р., в яких узгоджено найменування товару, його якість, кількість, ціну реалізації, строки поставки, загальну суми по специфікації тощо.

Відповідно до п.2.3 договору №171501/1605846 від 26.12.2016р. датою поставки товару при постачанні залізничним транспортом вважається дата штемпеля на залізничній накладній станції вантажовідправника.

Як встановлено судом, згідно з наданими до матеріалів справи:

- залізничними накладними №№47846324, 47846308, 47846332 у вагонах №№65286833, 62546015, 666709940, 66763525, 60385630, 60485448, 65287880, 67875542, 67845073 позивачем було поставлено відповідачу 26.02.2017р. товар на суму 26027614,26 грн. (рахунок №211597 від 26.02.2017р.);

- залізничними накладними №№45497997, 45495777 у вагонах №№56959315, 61149266, 62623608, 60788189, 62433461, 62136809, 62433438 позивачем було поставлено відповідачу 16.03.2017р. товар на суму 19043102,28 грн. (рахунок №212066 від 16.03.2017р.);

- залізничними накладними №№45689361, 45689411 у вагонах №№66168105, 67664284, 55088819, 55088934, 55467583, 56118623, 66489204 позивачем було поставлено відповідачу 21.03.2017р. товар на суму 21839628,95 грн. (рахунок №212156 від 21.03.2017р.);

- залізничною накладною №47025424 у вагоні №66586769, 55467559, 64653900, 62466735, 56121262, 56118318, 60735123 позивачем було поставлено відповідачу 25.04.2017р. товар на суму 16749348,89 грн. (рахунок №212784 від 25.04.2017р.).

Відповідачем факт отримання від позивача вказаного товару саме за договором №171501/1605846 від 26.12.2016р.не заперечується.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Пунктом 3.4 договору №171501/1605846 від 26.12.2016р. встановлено, що відповідач здійснює оплату товару, що постачається, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача протягом 30 банківських днів з дати поставки товару.

Таким чином, за висновками суду, відповідач мав сплатити вартість товару, отриманого від позивача:

- 26.02.2017р. в строк до 10.04.2017р.;

- 16.03.2017р. в строк до 28.04.2017р.;

- 21.03.2017р. в строк до 05.05.2017р.;

- 25.04.2017р. в строк до 12.06.2017р.

Як встановлено, згідно з платіжними дорученнями № від 18.04.2017р. відповідачем перераховано позивачу 20000000,00 грн., № від 24.04.2017р. 5420000,00 грн., № від 04.05.2017р. - 8000000,00 грн., № від 05.05.2017р. 4000000,00 грн., № від 16.05.2017р. 1839628,95 грн., № від 14.06.2017р. 100757,49 грн., № від 14.06.2017р. 13150914,89 грн.

Таким чином, за висновками суду, свої зобов`язання щодо своєчасної сплати позивачу грошових коштів за поставлений товар всупереч ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України відповідач виконав з простроченням.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та предявлено до стягнення три проценти річних в загальній сумі 20971,24 грн., зокрема:

- за період з 11.04.2017р. по 17.04.2017р. на підставі рахунку №211597 від 26.02.2017р. -11466,41 грн.;

- за період з 11.04.2017р. по 26.02.2017р. на підставі рахунку №211597 від 26.02.2017р. -5753,65 грн.;

- за період з 03.05.2017р. по 03.05.2017р. на підставі рахунку №212066 від 16.03.2017р. - 648,68 грн.;

- за період з 03.05.2017р. по 04.05.2017р. на підставі рахунку №212066 від 16.03.2017р. - 647,73 грн.;

- за період з 06.05.2017р. по 15.05.2017р. на підставі рахунку №212156 від 21.03.2017р. - 1396,19 грн.;

- за період з 13.06.2017р. по 13.06.2017р. на підставі рахунку №212784 від 25.04.2017р. 1058,58 грн.

За приписом ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ст.551 Цивільного кодексу України та ст.230 Господарського кодексу України предметом неустойки є грошова сума, яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 2 ст.551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки встановлюється договором або актом цивільного законодавства, при цьому розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Відповідно до п.7.6 договору №171501/1605846 від 26.12.2016р. сторонами узгоджено, що у випадку порушення відповідачем строків оплати за поставлений товар, останній сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідний період, за кожен день прострочення оплати.

Згідно вказаного пункту договору позивачем нараховано та предявлено до стягнення пеню у загальній сумі 185559,00 грн., зокрема:

- за період з 11.04.2017р. по 17.04.2017р. на підставі рахунку №211597 від 26.02.2017р. -102651,67 грн.;

- за період з 11.04.2017р. по 26.02.2017р. на підставі рахунку №211597 від 26.02.2017р. -50750,10 грн.;

- за період з 03.05.2017р. по 03.05.2017р. на підставі рахунку №212066 від 16.03.2017р. - 5621,85 грн.;

- за період з 03.05.2017р. по 04.05.2017р. на підставі рахунку №212066 від 16.03.2017р. - 5613,65 грн.;

- за період з 06.05.2017р. по 15.05.2017р. на підставі рахунку №212156 від 21.03.2017р. - 12100,27 грн.;

- за період з 13.06.2017р. по 13.06.2017р. на підставі рахунку №212784 від 25.04.2017р. 8821,46 грн.

Розрахунок трьох процентів річних та пені є аріфметично вірним, таким, що відповідає законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Як зазначено вище, у відзиві на позовну заяву від 12.01.2018р. №09-10/77 відповідач заявив клопотання про зменшення стягуваної суми пені на 80%.

Згідно з ч.1 ст.233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

При цьому, згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст.13 Господарського процесуального кодексу України встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписом ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

Як встановлено судом, позивачем всупереч вимог ст.ст. 13, 74, 76 Господарського процесуального кодексу України не доведено жодними доказами факту виникнення в нього збитків, будь-яких інших негативних наслідків у звязку з допущенням прострочення виконання відповідачем своїх зобовязань за договором №171501/1605846 від 26.12.2016р.

При цьому, як було викладено вище, з боку відповідача повністю виконано свої зобовязання з оплати отриманого від позивача товару.

Судом також прийнято до уваги ті обставини, що наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ №33/6/а від 07.10.2014р. Про визначення районів проведення антитерористичної операції і термінів її проведення визначено, що Донецька і Луганська області (без винятків) входять до території проведення з 07.04.2014р. Таким чином, враховуючи місцезнаходження відповідача (м.Маріуполь), останній здійснює свою господарську діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Таким чином, за висновками суду, нарахування позивачем до стягнення з відповідача пені є завищеним та не відповідає, передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч.ч.1, 2 ст.627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності.

За таких обставин, враховуючи надані до матеріалів справи докази, приймаючи до уваги повне виконання відповідачем своїх зобовязань перед позивачем, а також відсутність відомостей щодо понесення позивачем у звязку з цим збитків, суд дійшов висновку про наявність виняткових підстав для зменшення заявленого до стягнення позивачем розміру пені до 92779,50 грн., в результаті чого клопотання відповідача підлягає частковому задоволенню.

Як наслідок, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 113750,74 грн., у тому числі пеня в сумі 92779,50 грн. та три проценти річних в сумі 20971,24 грн.

Крім того, у відзиві на позовну заяву від 12.01.2018р. №09-10/77 відповідачем заявлене клопотання про відстрочку виконання рішення до 01.03.2018р.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За приписом ст. 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

При цьому, відстрочка фактично означає відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк. Підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом.

За висновками суду, обставини, якими відповідач обгрунтовує клопотання про відстрочку виконання судового рішення, є майже тотожніми обставинам, які були враховані судом при зменшенні заявленого позивачем до стягнення розміру пені. При цьому, відсутність у відповідача необхідних грошових коштів не може бути підставою для відстрочки виконання судового рішення.

Одночасно, викладене у відзиві відповідачем обгрунтування строку відстрочки до 01.03.2018р. жодним чином не обгрунтоване та є лише припущеннями відповідача.

За таких обставин, враховуючи недоведеність відповідачем наявності обставин для відстрочки виконання рішення суду, клопотання ОСОБА_1 акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», м. Маріуполь про відстрочку виконання судового рішення до 01.03.2018р.

Судовий збір підлягає віднесенню на відповідача повністю, враховуючи, що, за висновками суду, спір по справі виник внаслідок неправильних дій відповідача.

10.01.2018р. до господарського суду від позивача надійшла заява №2018.01.05/20-4016 про повернення надмірно сплаченого судового збору, сплаченого двома платіжними дорученнями №218881 від 23.11.2017р. 1600,00 грн. та №218876 від 23.11.2017р. 2760,00 грн.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у зменшення розміру позовних вимог або внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи, що позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено надмірно судовий збір, останньому з державного бюджету України згідно п.1 ч.1 ст.7 Закону України Про судовий збір підлягає поверненню судовий збір в сумі 1262,05 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 74, 76, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Нікопольський завод феросплавів, м.Нікополь до ОСОБА_1 акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь", м.Маріуполь про стягнення пені в сумі 185559,00 грн. та трьох процентів річних в сумі 20971,24 грн. задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" (87500 Донецька область, м.Маріуполь, вул.Лепорського, буд.1, п/р 445 у ПАТ ПУМБ м.Маріуполь, МФО 334851, ) на користь Публічного акціонерного товариства Нікопольський завод феросплавів (53200 Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Електрометалургів, буд.310, п/р 109 у Нікопольському відділенні ПАТ Банк КредитДніпро м.Дніпропетровськ, МФО 305749, ) пеню в сумі 97138,54 грн., три проценти річних в сумі 20971,24 грн., судовий збір в сумі 3097,95 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повернути Публічному акціонерному товариству Нікопольський завод феросплавів (53200 Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Електрометалургів, буд.310, п/р 109 у Нікопольському відділенні ПАТ Банк КредитДніпро м.Дніпропетровськ, МФО 305749, ) з державного бюджету судовий збір в сумі 1262,05 грн.

В судовому засіданні 14.02.2018р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 14.02.2018р.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Г.В. Левшина