РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.02.2018Справа № 910/20982/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Пукшин Л.Г., за участю секретаря судового засідання Бугаєнко Я.В., розглянувши у судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 1-А)

до Комунального підприємства "Господар Дарницького району міста Києва" (02096, м. Київ, вул. Заслонова, 3)

про стягнення 159 928,10 грн.

Представники:

від позивача: Довгалюк А.В.

від відповідача: не з'явились

В судовому засіданні 07.02.2018, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" до Комунального підприємства "Господар Дарницького району міста Києва" про стягнення 159 928,10 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем неналежним чином виконувалися зобов'язання за договором № 03991/1-5-09 від 11.12.1996. Зокрема, рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 5011-26-18129-2012 від 07.03.2013 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Комунального підприємства "Господар" Дарницького району м. Києва на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія" Київводоканал" 359 654,81 грн - основного боргу, 7 287,14 грн - пені, 1 457,43 грн - 3% річних, 128,14 грн - збитків від інфляції, 7 370,55 грн - судового збору. Дане рішення залишено в силі постановами Київського апеляційного господарського суду від 07.05.2013 та Вищого господарського суду України від 09.07.2013. За доводами позивача, зазначене рішення суду відповідачем виконувалось у період з 27.10.2013 по 29.11.2016, а тому позивач з посиланням на ст. 625 ЦК України просить суд стягнути з відповідача 146 413,42 грн - інфляційних втрат та 13 514,68 грн - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2017 порушено провадження у справі № 910/20982/17, розгляд справи призначено на 17.01.2018.

17.01.2018 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшло письмове підтвердження позивача про відсутність аналогічного спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.01.2018 суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні 07.02.2018.

У судове засідання, призначене на 07.02.2018, з'явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги та надав пояснення по суті спору.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, клопотань щодо відкладення розгляду справи не направляв, відзиву на позовну заяву не надав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату та час судового засідання був повідомлені належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення 274, з якого вбачається, що ухвалу суду відповідач отримав 19.01.2018.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

11 грудня 1996 року між Державним комунальним об'єднанням "Київводоканал" (далі - ПрАТ «АК «Київводоканал», постачальник, позивач) та Державним комунальним підприємством "Господар" (далі - КП «Господар», абонент, відповідач) було укладено договір №03991/1-5-09 на послуги водопостачання та водовідведення (далі - договір).

За умовами договору постачальник зобов'язався надавати абоненту послуги з постачання питної води та водовідведення, а абонент зобов'язувався здійснювати своєчасну оплату наданих йому постачальником послуг.

Натомість, абонент свій обов'язок щодо оплати наданих з 01.07.2012 по 31.10.2012 послуг за умовами договору не виконував, у зв'язку з чим постачальник змушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.03.2013 у справі № 5011-26/18129-2012, що залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.05.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 09.07.2013, позов було задоволено частково. Судом встановлено факт наявності заборгованості та стягнуто з Комунального підприємства "Господар Дарницького району міста Києва" на користь позивача 375 898,07 грн., з яких: 359 654,81 грн. - основний борг, що виник за надані у період з 01.07.2012 по 31.10.2012 послуги з водопостачання та водовідведення, 1 457,43 грн. - 3 % річних та 128,14 грн. - інфляційні втрати, що нараховані за період з 01.07.2012 по 31.10.2012, 7 287,14 грн. - пеня та 7 370,55 грн. - судові витрати.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовної якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Отже, рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2013 у справі № 5011-26/18129-2012 має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Позивач зазначає, що незважаючи на наявність судового рішення від 07.03.2013 про стягнення 359 654,81 грн. - основного боргу, 1 457,43 грн. - 3 % річних, 128,14 грн. - інфляційних втрат, 7 287,14 грн. - пені та 7 370,55 грн. - судових витрат, останнє було виконано відповідачем лише 27.10.2013 на суму 142 756, 34 грн. та 29.11.2016 на суму 233 141,73 грн. Таким чином несвоєчасне виконання відповідачем рішення суду, зумовило нарахування позивачем інфляційних втрат у розмірі 146 413,42 грн. та 3% річних у розмірі 13 514,68 грн. за період з 01.11.2014 по 28.11.2016.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

При цьому у п. 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зазначені підстави визначені у статтях 599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

Пунктом 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

При цьому, чинне законодавство не пов'язує припинення грошового зобов'язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 № 13/210/10 та від 12.09.2011 № 6/433-42/183 і постанові Вищого господарського суду України від 16.03.2011№ 11/109).

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Законодавство не обмежує можливість позивача захистити своє право на грошову компенсацію в окремому судовому провадженні після винесення судового рішення про стягнення основної суми боргу.

Як встановлено судом, фактичне виконання рішення Господарського суду м. Києва від 07.03.2013 у справі № 5011-26/18129-2012 було здійснено лише 27.10.2013 на суму 142 756,34 грн. та 29.11.2016 на суму 233 141,73 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи банківськими виписками.

Таким чином спірне грошове зобов'язання припинилось лише 29.11.2016, а отже має місце прострочення його виконання у заявлений позивачем період з 01.11.2014 по 28.11.2016 на суму 216 898,47 грн. (основний борг згідно рішення у розмірі 359 654,81 грн. - сплата заборгованості від 27.10.2013 у розмірі 142 756,34 грн.), у зв'язку з чим останній має право на отримання сум, передбачених ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пп.4.1 п. 4 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. " Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунки інфляційних втрат та 3 % річних суд встановив, що останні є обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 146 413,42 грн. та 3 % річних у розмірі 13 514,68 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 86 ГПК України).

Відповідачем відзиву на позовну заяву, контррозрахунку суми позовних вимог та будь-яких заперечень по суті позовних вимог не надано, доводів позивача у встановленому законом порядку не спростовано.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 129, 236 - 239, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Господар Дарницького району міста Києва" (02096, м. Київ, вул. Заслонова,3, ідентифікаційний код 14315687) на користь Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 1-А, ідентифікаційний код 03327664) інфляційні втрати у розмірі 146 413 (сто сорок шість тисяч чотириста тринадцять) грн. 42 коп., 3 % річних у розмірі 13 514 (тринадцять тисяч п'ятсот чотирнадцять) грн. 68 коп. та судовий збір у розмірі 2 398 (дві тисячі триста дев'яносто вісім) грн. 92 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08.02.2018

Суддя Пукшин Л.Г.