РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 року Справа № 902/945/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В. , суддя Петухов М.Г.

секретар судового засідання Вох В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 - експлуатаційного відділу м. Вінниці на рішення господарського суду Вінницької області, ухваленого 23.11.17р. суддею Нешик О.С. о 11:55 у м. Вінниці, повний текст складено 29.11.17р.

у справі № 902/945/17

за позовом Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго"

до відповідача ОСОБА_1 - експлуатаційного відділу м. Вінниця

про стягнення 347 949,71 грн заборгованості згідно договору купівлі-продажу теплової енергії

за участю представників сторін:

позивача : не з"явився

відповідача: ОСОБА_2 ( пред., дов. у справі)

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 23.11.2017 року у справі № 902/945/17 (суддя Нешик О.С.) позовні вимоги комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" до ОСОБА_1 - експлуатаційного відділу м. Вінниця про стягнення 347 949,71 грн заборгованості згідно договору купівлі-продажу теплової енергії задоволені.

Стягнуто з квартирно-експлуатаційного відділу м.Вінниця (21007, м.Вінниця, вул.Стрілецька, 87, ) на користь комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" (21100, м.Вінниця. вул.600-річчя, 13, ) 246306,12 грн боргу; 26222,24 грн пені; 3295,74 грн 3% річних; 16520,08 грн - суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів та 4385,16 грн витрат, понесених в зв'язку зі сплатою судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд керувався положеннями ст.ст. 11, ст. 509, ст.ст. 526, 527, 549,612,614, 625,629, ч.1 ст. 901,ч.1 ст. 903 Цивільного кодексу України, ст. 230 Господарського кодексу України, Закону України від 20.05.1999 року "Про відповідальність суб"єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання при будинкових територій" та прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з теплопостачення у сумі 246306,12 грн. підлягають до задоволення.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 26222,24 грн пені, 3295,74 грн 3% річних та 16520,08 грн інфляційних втрат також підлягають задоволенню, як такі, що заявлені правомірно, на підставі умов договору та з дотриманням вимог чинного законодавства. При цьому, судом врахований факт визнання цих вимог відповідачем, про що останнім зазначено письмово (вх. канц.суду №06-52/11212/17).

Не погодившись з ухваленим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить врахувати суд апеляційної інстанції, що КЕВ м. Вінниця належно виконує договірні зобов'язання та регулярно проводить розрахунки за використану теплову енергію у відповідності до отриманих коштів від орендарів та платних споживачів, що підтверджується платіжними доручення та актами здачі-приймання виконаних робіт.

Звертає увагу суду на те, що КЕВ м. Вінниця, як "Споживач" являється державною установою та фінансується виключно з Державного бюджету України, відповідно до Бюджетного кодексу України бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного асигнування.

Доводи апеляційної скарги зводяться також до того, що позивачем не дотриманий досудовий порядок врегулювання спорів , а також , що судом помилково врахована заборгованість по тепловій енергії, яка спожита в жовтні місяці, строк оплати якої настане лише в листопаді 2017 р.

Просить рішення господарського суду Вінницької області від 23 листопада 2017 року скасувати та прийняти нове, яким відмовити в позові.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач, серед іншого, вказує, що подана Квартирно-експлуатаційним відділом м. Вінниця апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки її доводи є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції ухвалене у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, вірно застосовано судом як норми процесуального, так і матеріального права, в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення господарського спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Вважає, що наведені Відповідачем підстави для скасування рішення суду першої інстанції є необґрунтованими, а сама апеляційна скарга не містить належного обґрунтування порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, чи інших доводів, які б надали підстави дійти висновків про незаконність судового рішення і, як наслідок, необхідність його зміну чи скасування апеляційним судом.

Зазначає,що 28.02.2017 р. між Позивачем і Відповідачем був укладений договір про закупівлю-продаж теплової енергії №632, відповідно до умов якого Постачальник взяв на себе зобов'язання постачати Споживачеві теплову енергію в гарячій воді, а Споживач зобов'язувався отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в установлені договором терміни. Термін внесення платежів за теплову енергію відповідно до умов договорів - до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

На виконання умов даного договору за період з лютого 2017 року до жовтня 2017 року відповідачу в приміщення по вул. Стрілецька, буд. 20 та вул. Стрілецька, 24 в м. Вінниці Позивачем здійснювалось постачання теплової енергії на загальну суму 271455,46 грн. Відповідачем за цей період частково сплачено заборгованість в сумі 25 149,34 грн.

В результаті порушення умов розрахунків за укладеним договором станом на 11.10.2017 р. заборгованість Відповідача перед Позивачем склала 246 306,12 грн., що підтверджується обопільно підписаним актом звірки розрахунків (знаходиться в матеріалах справи) та не заперечувалось Відповідачем в суді першої інстанції.

Вважає, що судом першої інстанції правомірно було прийнято рішення про стягнення суми заборгованості, а також суми інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені.

Не погоджується з доводами апелянта про недотримання досудового порядку врегулювання спору.

Просить залишити рішення господарського суду Вінницької області від 23.11.2017 р. у справі №902/945/17 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судове засідання з"явився представник апелянта, який підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у ній. Просить рішення господарського суду Вінницької області від 23 листопада 2017 року скасувати та прийняти нове, яким відмовити в позові.

В судове засідання представник позивача не з"явився, причини неявки суду не повідомив. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та заздалегідь ( а.с.144).

Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що учасники справи були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать реєстр поштових відправлень, а також те, що явка представників учасників справи в судове засідання обов'язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності представника позивача .

У відповідності до вимог ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

При цьому дослідженню підлягають докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника апелянта , розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.02.2017 між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №632 (а.с.24-25) (в подальшому договір), відповідно до умов якого( п. 1.1. договору), постачальник (позивач) бере на себе зобов'язання постачати споживачу (відповідачу) теплову енергію в гарячій воді в договірних обсягах, а споживач зобов'язується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в установлені договором терміни.

Згідно пункту 1.2. договору, передбачено, що теплова енергія постачається відповідачу в обсягах згідно з додатком 1 до цього договору в гарячій воді на такі потреби: опалення 191,2258 Гкал в опалювальний період 2017 року, з тепловим навантаженням 0,130063 Гкал/год в місяць впродовж року; гаряче водопостачання - 180,00 Гкал. та 3600,00 куб.м протягом 2017 року, з тепловим навантаженням 0,056542 Гкал/год в місяць впродовж року.

Розділом 6 договору передбачено порядок розрахунку. Розрахунковим періодом є календарний місяць (п.4.3 договору). Розрахунки за спожиту теплову енергію споживач проводить до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим (п.4.4 договору). По закінченню розрахункового періоду, не пізніше 8 числа місяця, наступного за розрахунковим, споживач повинен отримати загальний рахунок на оплату теплової енергії, спожитої у розрахунковому місяці та плати за приєднане теплове навантаження, акт здачі-прийняття виконаних робіт в двох примірниках для підписання, після чого один примірник акту повернути постачальнику у 5-ти денний термін. Не отримання споживачем рахунку не звільняє останнього від обовязку оплати по цьому договору (п. 4.5).

Додатками №1, №4 та №5 до договору між сторонами було погоджено обсяги постачання теплової енергії споживачам та орієнтовну вартість теплової енергії. ( а.с. 26-27).

Відповідно до умов договору за період з лютого 2017 року по жовтень 2017 року відповідачу в приміщення по вул. Стрілецька, буд.20 та вул. Стрілецька, буд.24 в м. Вінниці позивачем здійснювалось постачання теплової енергії на загальну суму 271455,46 грн (у т.ч. 272884,32 грн - абонентської плати), що підтверджується двосторонніми актами здачі-приймання виконаних робіт, копії яких містяться в матеріалах справи, які відповідно до п.4.5. договору є підставою для проведення остаточних розрахунків.

Дана заборгованість відповідачем погашена частково в розмірі 25149,34 грн, що стверджується матеріалами справи (розрахунком суми боргу, актом звірки розрахунків сторін станом на 01.10.2017 тощо) та визнається відповідачем.

З огляду на зазначене, зокрема враховуючи часткові проплати, борг відповідача за послуги з теплопостачання станом на 11.10.2017 становить 246 306,12 грн, що підтверджується розрахунком суми боргу, актом звірки розрахунків сторін станом на 01.10.2017 та іншими матеріалами справи. Дана обставина також визнана відповідачем.

Отже, враховуючи наявність заборгованості за спожиту теплову енергію , позивач звернувся з даним позовом до суду.

Аналізуючи зазначені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне вкзати таке.

Так, стаття 11 Цивільного кодексу України ( надалі-ЦК) вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України ( надалі -ГК) , господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Отже, між сторонами виникли правовідносини з договору про надання послуг, регулювання яких здійснюється в главі 63 "Послуги. Загальні положення", ст.ст.901-907 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст.903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Крім того, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу вимог ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду щодо задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з теплопостачання у сумі 246306,12 грн.

При цьому колегія суддів не може погодитись з доводами апелянта , що позивачем і судом у розрахунок була включена заборгованість за жовтень 2017 року , строк оплати якої на момент подання позову ще не настав,оскільки це спостовується матеріалами справи( актами здачі прийняття, розрахунком позовних вимог) .

Щодо позовних вимог про стягнення 16520,08 грн - інфляційних втрат, 3295,74 грн - 3% річних та 26222,24 грн пені за несвоєчасно проведені розрахунки, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Так, згідно ч. 2 ст.193 ГК України, порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених ГК України, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

В свою чергу, ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Стаття 549 ЦК України вказує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Суд апеляційної інстанції враховує, що згідно п.7.4.3. договору передбачено, що у випадку несвоєчасного виконання розрахунків за теплову енергію споживач несе відповідальність шляхом сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в цей період.

За таких обставин з відповідача на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" підлягає до стягнення пеня в розмірі 26 222,24 грн.,яка правомірно стягнута судом першої інстанції.

Щодо стягнення інфляційних та 3% річних .

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3 295,74 грн,- 3% річних та 16520,08 грн інфляційних втрат правомірно задоволені судом першої інстанції, як такі, що заявлені з дотриманням вимог чинного законодавства. При цьому, судом врахований факт визнання цих вимог відповідачем, про що останнім зазначено письмово (вх.канц.суду №06-52/11212/17).

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про недодержання позивачем досудового порядку врегулювання спору, оскільки чинним законодавством України не передбачена заборона звертатись з позовом до суду у випадку порушень договірних зобов'язань контрагентом без попереднього пред'явлення претензії, навіть якщо такий обов'язок прямо передбачений договором. Офіційне тлумачення стосовно питання обов'язковості досудового врегулювання спорів надав Конституційний суд України у справі N 1-2/2002 від 09.07.2002. Так, обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Отже, вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов'язком особи , яка потребує такого захисту.

Щодо покликань апелянта на відстуність бюджетних коштів , що є на думку останнього є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобовязання, колегія суддів відзначає таке.

Відповідно до частини першої статті 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частина 2 статті 218 ГК України та стаття 617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

Згідно з пунктом 5 Оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/374/2013 від 18 лютого 2013 року, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Також, Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18 жовтня 2005 року та у справі "Бакалов проти України" від 30 листопада 2004 року зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

З огляду на зазначене, доводи апелянта не приймаються судом до уваги, оскільки вони суперечать обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Таким чином,судова колегія вважає, що посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, документально не підтвердженими, такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а відтак, скаржник не довів тих обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

З урахуванням усього вищевказаного у суду немає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

За таких обставин , Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Вінницької області від 23 листопада 2017 року необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - експлуатаційного відділу м. Вінниці без задоволення.

Крім того, судова колегія враховує, що ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 02.01.2018 року у даній справі відстрочено скаржнику сплату судового збору у розмірі 6 577, 74 грн. до винесення рішення у даній справі ( а.с. 133-135).

В свою чергу, згідно платіжного доручення № 2117, від 20.12.2017року, апелянт сплатив судовий збір в розмірі - 5 742,00 грн, отже сума недоплати становить - 835,74 грн.

З таких обставин, ст. 129 ГПК України, колегія суддів приходить до висновку, що недоплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 835,74 грн. необхідно стягнути з скаржника.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця від 08.12.17р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Вінницької області від 23 листопада 2017 року у справі №902/945/17 залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 - експлуатаційного відділу м. Вінниці (21007, м. Вінниця, вул. Стрілецька, 87, п/р 2305 в ДКСУ м. Київ. МФО 820172, ЄДРЮОФОП 08320218) до державного бюджету України судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 835,74 грн.

На виконання означеної постанови господарському суду Вінницької області видати судовий наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили,в порядку,визначеному ГПК .

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Петухов М.Г.