Суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 910/24262/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, Баранець О.М., Вронська Г.О.

за участю секретаря: Натаріної О.О.

розглянувши матеріали касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Азот"

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Морозов С.М.)

від 27.06.2017

та постанову Київського апеляційного господарського суду

(головуючий - Скрипка І.М., судді: Гончаров С.А., Тищенко А.І.)

від 27.09.2017

у справі № 910/24262/16

за позовом Національного антикорупційного бюро України

до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа",

Публічного акціонерного товариства "Азот"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державне підприємство "Енергоринок"

про визнання договору недійсним,

за участю представників сторін:

від позивача - Майстренко О.М.;

від відповідача 1 - не з'явився;

від відповідача 2 - не з'явився;

від третьої особи на стороні відповідачів - не з'явився;

від третьої особи на стороні позивача - Сніжко В.Ю., Стос В.К.;

ВСТАНОВИВ:

Національне антикорупційне бюро України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" (далі - ПАТ "ХК "Енергомережа") та Публічного акціонерного товариства "Азот" (далі - ПАТ "Азот") про визнання недійсним договору про переведення боргу від 24.04.2015 № 287-202, укладеного між ПАТ "Азот" та ПАТ "ХК "Енергомережа".

Позовні вимоги мотивовані таким:

- оспорюваний договір укладено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави, а тому він не відповідає вимогам статті 228 Цивільного кодексу України, оскільки держава є акціонером ПАТ "Черкасиобленерго", однак внаслідок укладення оскаржуваного договору грошові кошти, які мали бути сплачені ПАТ "Азот" на користь ПАТ "Черкасиобленерго" сплачені не були, а право вимоги фактично втрачено до боржника, який був спроможний виконати зобов'язання з оплати поставленої електричної енергії;

- Національним бюро здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000236 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 191 Кримінального кодексу України щодо службових осіб ПАТ "Черкасиобленерго", ПАТ "Азот" та ПАТ "ХК "Енергомережа";

- окрім того, даний договір укладено з порушенням вимог статей 151, 26 Закону України "Про електроенергетику", пункту 6.3 Правил користування електричною енергією (далі - ПКЕЕ), затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 за № 28, оскільки сторонами при укладанні договору було змінено встановлений законом спеціальний порядок проведення розрахунків за електричну енергію.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Суд визнав недійсним договір про переведення боргу від 24.04.2015 № 287-202, укладений між Публічним акціонерним товариством "Азот" та Приватним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Енергомережа". При цьому місцевим господарським судом встановлено такі обставини:

- між Відкритим акціонерним товариством "Черкасиобленерго" (постачальник електричної енергії) та Відкритим акціонерним товариством "Азот" (споживач) 24.05.2005 було укладено договір №524-213/24 про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" для ВАТ "Азот", відповідно до пункту 1 якого постачальник електричної енергії постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику електричної енергії її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами. Постачання або транзит електричної енергії споживачу від іншої енергопостачальної організації може здійснюватись тільки після укладання договору споживача з іншою енергопостачальною організацією та узгодженням його з Відкритим акціонерним товариством "Черкасиобленерго";

- відповідно до п. 2.1. договору №524-213/24 під час виконання умов цього договору, а також при вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією;

- згідно з пунктом 2.2.3 договору №524-213/24 споживач зобов'язався здійснювати оплату постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами додатку №4 "Порядок розрахунків за активну електричну енергію" та додатку №5 "Графік зняття показників розрахункових засобів обліку електричної енергії";

- за умовами пункту 9.4 договору №524-213/24, договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на термін до 31.12.2005. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов;

- між ПАТ "Азот" (первісний боржник) та ПрАТ "ХК "Енергомережа" (новий боржник) 24.04.2015 укладено договір №287-202 про переведення боргу, відповідно до умов пункту 1.1 якого цим договором регулюються відносини, пов'язані із заміною зобов'язаної сторони - первісного боржника на нового боржника у зобов'язаннях, що виникли за договором №524-213/24 від 24.05.2005 про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" (надалі - основний договір), укладеним між первісним боржником та кредитором, в частині оплати за поставлену в період з 01.03.2015 (включно) по 15.03.2015 (включно) кредитором електричну енергію на суму 32 261 500, 00 грн;

- за умовами п. 1.2 договору про переведення боргу первісний боржник переводить на нового боржника, а новий боржник приймає на себе зобов'язання первісного боржника і стає боржником за зобов'язаннями за основним договором, в частині оплати вартості електричної енергії, поставленої у період з 01.03.2015 (включно) по 15.03.2015 (включно) кредитором електричну енергію на суму 32 261 500, 00 грн;

- відповідно до п. 1.3 договору про переведення боргу всі інші зобов'язання, не передбачені предметом та умовами цього договору, залишаються незмінними відповідно до основного договору стосовно первісного боржника;

- пунктом 3.2 договору про переведення боргу визначено, що первісний боржник зобов'язується сплатити на користь нового боржника оплату за переведення боргу на підставі цього договору в сумі 30 000 000, 00 грн, що є повним виконанням грошових зобов'язань первісним боржником перед новим боржником за цим договором;

- договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками і діє до моменту завершення повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п.5.1 договору про переведення боргу);

- у п.5.2 договору про переведення боргу закріплено, що зобов'язання первісного боржника по основному договору, зазначені в п.1.2 договору, є переведеними на нового боржника з моменту укладення цього договору;

- листом №2599 від 16.04.2015 ПАТ "Черкасиобленерго" було надано згоду на укладання вказаного договору про переведення боргу;

- договір № 287-202 від 24.04.2015 підписано представниками обох сторін та скріплено печатками господарських товариств.

- в матеріалах справи відсутні докази виконання ПрАТ "ХК "Енергомережа" грошових зобов'язань перед Публічним акціонерним товариством "Черкасиобленерго" за договором № 287-202 від 24.04.2015.

Місцевий господарський суд, обґрунтовуючи своє рішення, виходив з такого:

- для визнання недійсним договору на підставі статті 228 Цивільного кодексу України позивач повинен довести, в чому саме полягає невідповідність цього правочину інтересам держави і суспільства, наявність умислу сторін або однієї сторони на укладення правочину, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наявність вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін;

- обґрунтовуючи свої вимоги щодо невідповідності договору вимогам статті 228 Цивільного кодексу України, позивач зазначив, що частка державної власності у статутному капіталі ПАТ "Черкасиобленерго" складає 71% (46% - Фонд державного майна та 25% - Приватне акціонерне товариство "Українська енергозберігаюча сервісна компанія", єдиним акціонером якої є Фонд державного майна України). Таким чином, держава володіє контрольним пакетом акцій ПАТ "Черкасиобленерго". При цьому на момент укладення договору про переведення боргу фінансовий стан ПАТ "ХК "Енергомережа" не дозволяв виконати зобов'язання, що свідчить про невідповідність правочину інтересам держави;

- проте, місцевий господарський суд становив, що позивачем не доведено, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, наявність протиправних наслідків цієї угоди, а також вину сторін у формі умислу, як і не надано доказів фінансової неспроможності ПАТ "ХК "Енергомережа" виконати зобов'язання зі сплати на користь ПАТ "Черкасиобленерго" 32 261 500, 00 грн. Окрім того, позивачем не доведено наявності та розміру заподіяних державі внаслідок укладення оспорюваного правочину збитків. Наявність істотної частки держави у статутному капіталі ПАТ "Черкасиобленерго" та надання згоди на укладення спірного договору про переведення боргу не є безумовним доказом того, що укладений між відповідачами оспорюваний договір суперечить інтересам держави. Позивачем також не обґрунтовано спрямованість та відповідність оспорюваного договору про переведення боргу переліченим вище ознакам, які би свідчили про посягання на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства;

- щодо обґрунтування позивача на наявність наміру сторін на укладення завідомо суперечного інтересам держави договору з огляду на здійснення Національним антикорупційним бюро України досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000236 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України, а внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початок досудового розслідування щодо службових осіб ПАТ "Черкасиобленерго", ПАТ "Азот" та ПрАТ "Холдингова Компанія "Енергомережа" свідчить про виявлення ознак вчинення кримінального правопорушення та підтверджує наявність умислу в їх діяннях та, відповідно, недійсність оспорюваного правочину на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України, суд зазначив про таке. При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (пункт 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 за № 9). Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін, відсутній вирок суду, що був би доказом наявності умислу сторін оспорюваного правочину на вчинення цього правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Наразі, вищезазначене кримінальне провадження перебуває лише на стадії досудового розслідування, а враховуючи, що закінчення досудового розслідування не має безумовним наслідком встановлення вини особи, щодо якої воно провадилось, посилання позивача в цьому випадку на здійснення досудового розслідування не може бути підтвердженням умислу вказаних осіб в укладенні правочину, що не відповідає частині 3 статті 228 Цивільного кодексу України.

Разом з тим проаналізувавши законодавство у сфері енергопостачання, місцевий господарський дійшов до таких висновків:

- законодавцем в імперативному порядку визначено обов'язок саме споживача сплачувати за спожиту електроенергію постачальнику виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання;

- при виникненні господарських правовідносин щодо постачання електроенергії статус споживача та постачальника є пов'язаним з відповідними суб'єктами господарювання та не може набуватися іншими особами на підставі договору про переведення боргу, оскільки внаслідок вчинення такого правочину новий боржник не стає споживачем електричної енергії;

- у висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи, проведеної у кримінальному провадженні №0000236, встановлено, що відповідно до п. 2 Додатку 3 до договору №524-213/24 ("Порядок розрахунків"), оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в уповноваженому банку на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії;

- як нормами законодавства, так і положеннями договору №524-213/24 про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" для ВАТ "Азот" від 24.05.2005 передбачалось отримання постачальником (третьою особою 1) оплати спожитої електричної енергії безпосередньо від споживача (відповідача 2) шляхом їх перерахунку на рахунок із спеціальним режимом використання;

- в той же час, зі спірного договору № 287-202 від 24.04.2015 вбачається, що обов'язок зі сплати заборгованості за поставлену постачальником - ПАТ "Черкасиобленерго" електричну енергію у розмірі 32 261 500, 00 грн перейшов від споживача - ПАТ "Азот" до ПАТ "ХК "Енергомережа". ПАТ "ХК "Енергомережа" не є споживачем за договором № 524-213/24 про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" для ВАТ "Азот" від 24.05.2005 в розумінні чинного законодавства України.

З врахуванням викладеного, місцевий господарський суд дійшов висновку, що договір № 287-202 про переведення боргу від 24.04.2015 суперечить приписам статей 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", пункту 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію та пункту 6.3 Правил користування електричною енергією.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017 апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" та Публічного акціонерного товариства "Азот" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 у справі № 910/24262/16 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Національного антикорупційного бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 у справі №910/24262/16 задоволено. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 у справі №910/24262/16 змінено в мотивувальній частині, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 у справі №910/24262/16 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, що договір №287-202 суперечить приписам статей 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", пункту 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію та пункту 6.3. ПКЕЕ.

При цьому судом апеляційної інстанції в постанові додатково наведено такі мотиви:

- зміст Закону України "Про електроенергетику" свідчить, що встановлений ним порядок розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричну енергію спрямований на забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики, відповідальності суб'єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, надійного (безперебійного) постачання споживачам електричної енергії і енергетичної безпеки як складових економічних основ держави України, у чому безперечно є інтерес держави і суспільства;

- порушення відповідачами встановленого Законом України "Про електроенергетику" і ПКЕЕ порядку розрахунків за поставлену електричну енергію не відповідає інтересам держави і суспільства щодо забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики і відповідальності суб'єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, забезпечення надійного (безперебійного) постачання споживачам електричної енергії і енергетичної безпеки України;

- завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета вчинення спірного правочину щодо переведення боргу і його наслідки, в розумінні статті 228 Цивільного кодексу України, полягала у тому, щоб обійти встановлений Законом України "Про електроенергетику" і ПКЕЕ порядок оплати поставленої електричної енергії, оплатити її без використання передбаченого цим порядком рахунку із спеціальним режимом використання енергопостачальника і тим самим уникнути перерахування коштів із такого поточного рахунку за відповідним алгоритмом оптового ринку електричної енергії, що призведе до неотримання іншими учасниками оптового ринку електричної енергії України своїх частин від цієї суми коштів згідно з алгоритмом;

- наявність таких намірів у відповідачів є очевидною, оскільки вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність переведення боргу в спірних правовідносинах і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули настання вказаних вище протиправних наслідків.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017, ПАТ "ХК "Енергомережа" подало касаційну скаргу на зазначені судові рішення, в якій товариство просило їх скасувати, прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою Касаційного господарського суду від 16.01.2018 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ "ХК "Енергомережа" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017 у справі №910/24262/16. Призначено до розгляду касаційну скаргу ПАТ "ХК "Енергомережа" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017 у справі № 910/242/16 на 13.02.2018.

Разом з тим на адресу суду 05.02.2018 від ПАТ "ХК "Енергомережа" надійшло клопотання про відмову від касаційної скарги та закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ПАТ "ХК "Енергомережа", підписане т.в.о Голови Правління арбітражним керуючим О.В. Дарієнко.

Ухвалою Касаційного господарського суду від 13.02.2018 клопотання ПАТ "ХК "Енергомережа" про відмову від касаційної скарги задоволено, закрито касаційне провадження за касаційної скаргою ПАТ "ХК "Енергомережа" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017 у справі № 910/24262/16.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017, ПАТ "Азот" також було подано касаційну скаргу на зазначені судові рішення, в якій товариство просило їх скасувати, прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Узагальнені доводи ПАТ "Азот", викладені у касаційній скарзі:

- судами попередніх інстанцій не досліджено норми чинного законодавства щодо наявності у позивача права на оспорювання спірного договору, враховуючи суб'єктний склад сторін, повноваження і правоохоронний (антикорупційний) орган позивача. При цьому скаржник посилається на норми статей 1, 2 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", 216 Кримінального процесуального кодексу України та 191 Кримінального кодексу України і зазначає, що Національне антикорупційне бюро України не може подати позов про визнання будь-якої угоди недійсною, а лише тієї угоди, яка має стосунок до обмеженого законом кола осіб, зокрема щодо працівників юридичних осіб публічного права та якщо злочин вчинено керівником суб'єкта великого підприємництва, у статутному капіталі якого частка державної або комунальної власності перевищує 50 відсотків. Так, у статутних капіталах ПАТ "Азот" та ПАТ "ХК "Енергомережа" державна частка взагалі відсутня, а в ПАТ "Черкасиобленерго" вона становить 46 %. Визначальне значення в даному випадку має саме частка в статутному капіталі, а не контрольний пакет акцій, а тому доводи Національного антикорупційного бюро України про належність державі частки в розмірі 71%, за рахунок акцій ПАТ "Українська енергозберігаюча сервісна компанія", є безпідставними;

- виходячи зі змісту частини 2 статті 151, частини 8 статті 26 Закону України "Про електроенергетику", можна дійти висновку, що жодних прямих імперативних чи заборонних приписів щодо виконання зобов'язань споживача третіми особами, вказані норми не містять;

- стаття 27 Закону України "Про електроенергетику" визначає які саме дії є правопорушеннями у сфері електроенергетики, серед яких заборони про заміну боржника немає;

- термін "споживач" в частині 2 статті 151 та частині 8 статті 26 Закону України "Про електроенергетику" використовується лише для визначення правового статусу особи у правовідносинах, а не як імперативний припис;

- за спірним договором до ПАТ "ХК "Енергомережа" від ПАТ "Азот" перейшли обов'язки споживача електричної енергії в частині її оплати. В даному випадку відбулось сингулярне правонаступництво, за яким до правонаступника перейшли окремі права та обов'язки;

- судами попередніх інстанцій порушено статтю 35 Господарського процесуального кодексу України, в редакції, яка діяла на момент розгляду справи судами, оскільки не враховано, що рішенням Господарського суду Черкаської області від 07.12.2016 у справі № 925/965/16 за позовом ПАТ "Черкасиобленерго" до ПАТ "Азот" та ПАТ "ХК "Еенргомережа" про стягнення коштів встановлено обставини і факти, які мають преюдиційне значення, а саме: правомірність укладення договору про переведення боргу № 287-202 від 24.04.2015;

- неправомірним є посилання судів попередніх інстанцій на постанову пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними";

- судами попередніх інстанцій не було враховано правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 26.12.2013, згідно з яким однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. При цьому судами не було наведено у своїх рішеннях в чому саме полягало порушення прав та охоронюваних законом інтересів Національного антикорупційного бюро укладенням спірного договору; рішення судів не містять мотивів відступлення від наведеної позиції Верховного Суду України, що є порушенням частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Ухвалою Касаційного господарського суду від 16.01.2018 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ "Азот" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017 у справі №910/24262/16. Призначено до розгляду касаційну скаргу ПАТ "Азот" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017 у справі № 910/242/16 на 13.02.2018. Цією ж ухвалою учасникам справи надано строк для подання відзивів на касаційну скаргу ПАТ "Азот".

Національне антикорупційне бюро України у відзиві на касаційну скаргу ПАТ "Азот" навело такі доводи:

- питання дослідження правомірності здійснення Національним бюро досудового розслідування у кримінальному провадженні не віднесено до компетенції господарського суду та жодним чином не впливає на вирішення спору про визнання недійсним договору про переведення боргу; відповідно до норм кримінального процесуального законодавства повноваженнями щодо надання оцінки діям уповноваженим особам Національного бюро при здійсненні досудового розслідування наділені прокурор та слідчий суддя, а також суд, який має право ухвалити вирок або постановити ухвалу про закриття кримінального провадження. Окрім того, відповідно до інформаційного листа Вищого господарського суду України від 27.03.2017 № 01-06/680/17 "Про деякі питання застосування положень пункту 13 частини першої статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" Національне бюро як орган, створений для захисту інтересів держави має право на звернення до суду із позовами про визнання недійсними угод з огляду на імперативні приписи Закону України "Про національне антикорупційне бюро України" і на виконання покладених на нього завдань та обов'язків;

-відповідно до частин 3, 4 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Обов'язковість проведення розрахунків за спожиту електроенергію виключно споживачем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання постачальника випливає зі змісту Закону України "Про електроенергетику". ПАТ "Черкасиобленерго" та ПАТ "Азот", як сторони договору постачання електричної енергії, не можуть відступати від положень Закону України "Про електроенергетику", в тому числі від визначеного порядку проведення розрахунків за спожиту електроенергію;

-висновки Господарського суду Черкаської області у справі № 925/965/16 є правовою оцінкою обставин укладення договору про переведення боргу та преюдиційного значення не мають;

-просило відмовити в задоволенні касаційних скарг ПАТ "Азот" та ПАТ "ХК "Енергомережа", а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Державне підприємство "Енергоринок" у відзиві на касаційну скаргу ПАТ "Азот" навело такі доводи:

-відповідно до пункту 5 частини 1 статті 92 Конституції України засади організації та експлуатації енергосистеми визначаються Законами України. Таким законом є Закон України "Про електроенергетику". З метою подолання тіньових розрахунків за електричну енергію, встановлення та упорядкування платіжно-розрахункових відносин на Оптовому ринку електричної енергії України Порядком розрахунків за реалізовану споживачам електричну енергію, який затверджено спільною постановою Кабінету Міністрів України та Національного Банку України від 05.06.1998 № 811, запроваджено чіткий механізм оплати електричної енергії через розподільчі рахунки. Нормативно-правові акти у сфері електроенергетики, зокрема Умови та правила здійснення ліцензованої діяльності енергопостачальників, Правила користування електричною енергією, закріпили на чіткий механізм оплати електричної енергії коштами через рахунки зі спеціальним режимом використання, які забороняють їх використовувати не інакше ніж передбачено законодавством України та у послідовному порядку: споживачі - енергопостачальники - оптовий постачальник - виробники, зміна якого не передбачена Законом України "Про електроенергетику";

-оскаржуваний договір суперечить приписам статей 151, 26 Закону України "Про електроенергетику", пункту 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію та пункту 6.3 ПКЕЕ, оскільки відповідно до його умов кошти мали були сплачені постачальнику електричної енергії (ПАТ "Черкасиобленерго") від ПАТ "ХК "Енергомережа", яке не є споживачем електричної енергії на закріпленій за ПАТ "Черкасиобленерго" території;

-просило відмовити в задоволенні касаційних скарг ПАТ "Азот" та ПАТ "ХК "Енергомережа", а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

ПАТ "Черкасиобленерго" у відзиві на касаційну скаргу ПАТ "Азот" навело такі доводи:

-46% акцій ПАТ "Черкасиобенерго" належать Державі в особі Фонду державного майна України, а 25% акцій належать ПАТ "УкрЕСКо", засновниками якого теж є Фонд державного майна України. Таким чином, головний акціонер ПАТ "Черкасиобенерго" це держава в особі Фонду державного майна України;

-оспорюваний договір про переведення боргу не відповідає Закону України "Про електроенергетику" та Правилам користування електричної енергії, оскільки законодавцем визначено обов'язок саме споживача сплачувати за спожиту електроенергію постачальнику виключно на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання;

-просило відмовити в задоволенні касаційних скарг ПАТ "Азот" та ПАТ "ХК "Енергомережа", а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

ПАТ "ХК "Енергомережа" у клопотанні про відмову від своєї касаційної скарги зазначило, що рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 та постанова Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017 прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просило касаційну скаргу ПАТ "Азот" залишити без задоволення.

У засідання суду, призначене на 13.02.2018, представники ПАТ "Азот", ПАТ "ХК "Енергомережа", ПАТ "Черкасиобенерго" не з'явились.

ПАТ "ХК "Енергомережа" у клопотанні про відмову від своєї касаційної скарги просило здійснювати розгляд касаційної скарги ПАТ "Азот" без участі представників товариства, що мотивувало знаходженням ПАТ "ХК "Енергомережа" в місті Одесі і зайнятістю в інших справах в.о. Голови Правління Дарієнко О.В. та відсутністю інших працівників у підприємства.

ПАТ "Черкасиобленерго" участь в судовому засіданні своїх повноважних представників не забезпечило, про причини їх неявки не повідомило, хоча належним чином було повідомлене про дату, час і місце проведення судового засідання, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

На адресу суду 13.02.2018 від представника товариства адвоката Хлівненка П.В. надійшла телеграма з клопотанням про відкладання розгляду справи у зв'язку з його раптовим захворюванням.

Виходячи з положень статей 120, 121, 301 Господарського процесуального кодексу України, оскільки явка представників сторін у судове засідання не визнавалась обов'язковою та їх було лише повідомлено про дату, час і місце проведення судового засідання, і неявка представника ПАТ "Азот", а також представників ПАТ "ХК "Енергомережа" та ПАТ "Черкасиобленерго" не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень, то колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення зазначеного клопотання та відкладення розгляду справи.

Касаційний господарський суд, переглядаючи у касаційному порядку оскаржувані судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи на стороні позивача, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги ПАТ "Азот" з огляду на таке.

У пункті 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що коли чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

У пункті 1 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 27.03.2017 № 01-06/680/17 "Про деякі питання застосування положень пункту 13 частини першої статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" зазначено, що за приписами частини першої статті 1 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", який набрав чинності 25.01.2015, Національне бюро є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.

Пунктом 13 частини першої статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" Національному бюро та його працівникам для виконання покладених на них обов'язків, які визначені у статті 16 цього Закону, надається право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України.

Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України, в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами України. Отже, у разі звернення Національного бюро з відповідними позовами про визнання угод недійсними, за умови, що такий спір пов'язаний зі здійсненням суб'єктами господарювання господарської діяльності, та з урахуванням дотримання суб'єктного складу сторін, визначеного статтями 1, 2, 21 ГПК України, в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, такі спори підлягають розгляду господарськими судами.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на це суд має надати оцінку підставам, з яких подано позов Національним бюро, зокрема, шляхом дослідження причинно-наслідкового зв'язку між оспорюваною угодою і виконанням Національним бюро покладених на нього завдань та (або) обов'язків, визначених Законом України "Про Національне антикорупційне бюро України".

Так, господарським судам слід враховувати, що такі позови можуть подаватися Національним бюро для попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, а також запобігання вчиненню нових за наслідками порушення відповідного кримінального провадження (з внесенням даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань).

При цьому треба брати до уваги, що підслідність Національного бюро визначено частиною п'ятою статті 216 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з якою детективи Національного бюро здійснюють досудове розслідування злочинів, передбачених зокрема статтею 191 Кримінального кодексу України.

Таким чином, Національне бюро як орган, що створений для захисту інтересів держави, має право на звернення до суду із зазначеними позовами з огляду на імперативні приписи Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" і на виконання покладених на нього завдань та (або) обов'язків.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Національне антикорупційне бюро України наявність підстав для подання позову обґрунтовує необхідністю попередження, виявлення, припинення та запобігання вчиненню корупційного правопорушення, ознаки якого позивач убачив у спірних правовідносинах при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000236 за попередньою правовою кваліфікацією за частиною 5 статті 191 Кримінального кодексу України.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій про те, що Національне антикорупційне бюро України є належним позивачем у даній справі, з огляду на імперативні приписи Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України".

При цьому колегією суддів відхиляються доводи ПАТ "Азот", викладені у касаційній скарзі про те, що судами попередніх інстанцій не було враховано правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 26.12.2013, згідно з яким однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача; не було наведено у своїх рішеннях в чому саме полягало порушення прав та охоронюваних законом інтересів Національного антикорупційного бюро укладенням спірного договору; рішення судів не містять мотивів відступлення від наведеної позиції Верховного Суду України, що є порушенням частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Так, позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними можуть бути: 1) учасники відповідного правочину (сторони за договором), 2) прокурор, державні та інші органи у випадках, передбачених законом 3) будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Оскільки в даному випадку можливість Національного антикорупційного бюро України бути позивачем у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлена імперативними приписами Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", то доведення порушення оспорюваним правочином його прав та охоронюваних законом інтересів не потребується.

Також колегією суддів відхиляються доводи скаржника про не дослідження судами попередніх інстанцій норм чинного законодавства щодо наявності у позивача права на оспорювання спірного договору, враховуючи суб'єктний склад сторін, повноваження і правоохоронний (антикорупційний) орган позивача з огляду на таке.

Відповідно до абзацу 9 пункту 1 частини 5 статті 216 Кримінального процесуального кодексу України Детективи Національного антикорупційного бюро України здійснюють досудове розслідування злочинів, передбачених, зокрема статтею 191 Кримінального кодексу України, якщо наявна хоча б одна з таких умов, а саме: злочин вчинено керівником суб'єкта великого підприємництва, у статутному капіталі якого частка державної або комунальної власності перевищує 50 відсотків.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, зазначено Національним антикорупційним бюро України у позовній заяві, а також підтверджено самим суб'єктом великого підприємництва - ПАТ "Чекасиобленерго" у відзиві на касаційну скаргу ПАТ «Азот», 46% акцій ПАТ "Черкасиобленерго" належать Державі в особі Фонду державного майна України, а 25% акцій належать ПАТ "УкрЕСКо", засновником та єдиним акціонером якого теж є Фонд державного майна України. Таким чином, головний акціонер ПАТ "Черкасиобленерго" це Держава в особі Фонду державного майна України.

У пункті 3 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 27.03.2017 № 01-06/680/17 "Про деякі питання застосування положень пункту 13 частини першої статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" зазначено, що розглядаючи справи за позовами Національного бюро про визнання угод недійсними, суди мають досліджувати такі угоди в контексті статті 203 Цивільного кодексу України, яка визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, статті 207 Господарського кодексу України та інших норм чинного законодавства України, які містять підстави недійсності угод.

Отже, під час вирішення такого спору судам, зокрема, необхідно встановлювати такі обставини:

- наявність або відсутність підстав для визнання недійсною спірної угоди, передбачених нормами, на які посилається позивач, мотивуючи позовні вимоги;

- правові норми, які підлягають застосуванню до цих спірних правовідносин;

- відповідність або невідповідність змісту цієї угоди ЦК України та ГК України, іншим актам законодавства, інтересам суспільства, його моральним засадам.

При цьому суд повинен дослідити наявні у справі докази, з'ясувати обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених цими доказами (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 № 6-923цс15).

Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади організації та експлуатації енергосистем.

Таким законом, на момент виникнення спірних правовідносин був Закон України "Про електроенергетику", який на даний час частково втратив чинність у зв'язку з прийняттям 13.04.2017 Закону України "Про ринок електричної енергії".

Статтею 5 Закону України "Про електроенергетику" було визначено основні принципи державної політики в електроенергетиці, зокрема, відповідно до пункту 4 частини 1 цієї статті, таким принципом є додержання єдиних державних норм, правил і стандартів всіма суб'єктами відносин, пов'язаних з виробництвом, передачею, постачанням, розподілом і використанням енергії.

Відповідно до частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Тобто, приписи Закону України "Про електроенергетику" були спеціальними нормами по відношенню до приписів Цивільного кодексу України, які підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Згідно із частиною 2 статті 151 Закону України "Про електроенергетику" споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. У разі перерахування споживачами коштів за електричну енергію на інші рахунки отримувачі повинні повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання. У разі неповернення споживачу у цей термін коштів, сплачених на інші, не на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, ці суми підлягають вилученню до Державного бюджету України як санкція за вчинене правопорушення і не зараховуються як оплата електричної енергії. Зарахування коштів до Державного бюджету України не звільняє їх отримувача від повернення цих коштів споживачу електричної енергії.

Частиною 8 статті 26 Закону України "Про електроенергетику" встановлено, що споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Пунктом 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1136 від 19.07.2000, визначено, що споживачі, яким електрична енергія постачається енергопостачальником, що провадить підприємницьку діяльність з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та купує електричну енергію в оптового постачальника, зобов'язані оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточній рахунок із спеціальним режимом використання такого енергопостачальника (його структурного підрозділу), відкритий в уповноваженому банку.

Пунктом 6.3. ПКЕЕ встановлено, що оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в уповноваженому банку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

Відповідно до частини 1 статті 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 Цивільного кодексу України).

Згідно із статтею 1 Закону "Про електроенергетику" споживачі енергії - суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.

Виходячи з наведених приписів законодавства, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що законодавцем в імперативному порядку визначено обов'язок саме споживача сплачувати за спожиту електроенергію постачальнику виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання і при виникненні господарських правовідносин щодо постачання електроенергії статус споживача та постачальника є пов'язаним з відповідними суб'єктами господарювання та не може набуватися іншими особами на підставі договору про переведення боргу, оскільки внаслідок вчинення такого правочину новий боржник не стає споживачем електричної енергії.

З огляду на те, що як встановлено судами попередніх інстанцій, ПАТ "ХК "Енергомережа", на якого було переведено борг ПАТ "Азот" перед ПАТ "Черкасиобленерго" за договором постачання електричної енергії, не є споживачем енергії в розумінні чинного законодавства України; умовами договору про переведення боргу припинено зобов'язання дійсного споживача з оплати спожитої ним електричної енергії; у пункті 3.1. спірного договору зазначено, що розрахунки за цим договором здійснюються в безготівковій формі шляхом зарахування грошових коштів на поточні рахунки сторін і жодного посилання на те, що ПАТ "ХК "Енергомережа" має перераховувати кошти ПАТ "Черкасиобленерго" на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання спірний договір не містить, то колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності правових підстав для визнання спірного договору недійсним на підставі частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, у зв'язку з тим, що його зміст суперечить приписам статей 151, 26 Закону України "Про електроенергетику", пункту 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію та пункту 6.3. ПКЕЕ.

Викладеним також спростовуються доводи ПАТ "Азот", наведені у касаційній скарзі про те, що жодних прямих імперативних чи заборонних приписів щодо виконання зобов'язань споживача третіми особами, норми чинного законодавства у сфері електроенергетики не містять, а термін "споживач" використовується лише для визначення правового статусу особи у правовідносинах, а не як імперативний припис; за спірним договором до ПАТ "ХК "Енергомережа" від ПАТ "Азот" перейшли обов'язки споживача електричної енергії в частині її оплати. В даному випадку відбулось сингулярне правонаступництво, за яким до правонаступника перейшли окремі права та обов'язки.

При цьому, колегія суддів зазначає, що обов'язковість положень Закону України "Про електроенергетику", Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію та ПКЕЕ для сторін випливає з їх змісту та суті відносин між сторонами, а тому сторони в договорі не можуть відступити від таких положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно з частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У пункті 3.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

З врахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета вчинення спірного правочину щодо переведення боргу і його наслідки полягала у тому, щоб обійти встановлений Законом України "Про електроенергетику" і ПКЕЕ порядок оплати поставленої електричної енергії, оплатити її без використання передбаченого цим порядком рахунку із спеціальним режимом використання енергопостачальника і тим самим уникнути перерахування коштів із такого поточного рахунку за відповідним алгоритмом оптового ринку електричної енергії, що призведе до неотримання іншими учасниками оптового ринку електричної енергії України своїх частин від цієї суми коштів згідно з алгоритмом. Наявність таких намірів у відповідачів є очевидною, оскільки вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність переведення боргу в спірних правовідносинах і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули настання вказаних вище протиправних наслідків.

Щодо доводів ПАТ "Азот", викладених у касаційній скарзі, що стаття 27 Закону України "Про електроенергетику" визначає які саме дії є правопорушеннями у сфері електроенергетики, серед яких заборони про заміну боржника немає, то колегія суддів зазначає, що в предметом даного спору є визнання недійсним спірного договору у зв'язку з тим, що його умови суперечать актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Правопорушення, визначені статтею 27 Закону України "Про електроенергетику" мають своїм наслідком встановлену законодавством України цивільну, адміністративну і кримінальну відповідальність. Визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін.

Колегією суддів також відхиляються доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій статтю 35 Господарського процесуального кодексу України, в редакції, яка діяла на момент розгляду справи судами, оскільки не враховано, що рішенням Господарського суду Черкаської області від 07.12.2016 у справі № 925/965/16 за позовом ПАТ "Черкасиобленерго" до ПАТ "Азот" та ПАТ "ХК "Еенргомережа" про стягнення коштів встановлено обставини і факти, які мають преюдиційне значення, а саме: правомірність укладення договору про переведення боргу № 287-202 від 24.04.2015. Так, преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Також колегія суддів відхиляє доводи ПАТ "Азот" про неправомірність посилання судів попередніх інстанцій на постанову пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", оскільки такий довод є формальним міркуванням, що відповідно не може бути підставою для скасування правильного по суті і законного рішення.

Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені судами попередніх інстанцій на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів в їх сукупності, висновки судів відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 236, 238, 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Азот" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017 у справі № 910/24262/16 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В.Студенець

Судді О.Баранець

Г.Вронська