КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"06" лютого 2018 р. Справа№ 910/17583/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Разіної Т.І.

Чорної Л.В.

при секретарі судового засідання: Пугачовій Г.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 06.02.2018 року по справі №910/17583/17 (в матеріалах справи).

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Боранд Трейд"

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017, повний текст якого складено 12.12.2017

у справі №910/17583/17 (суддя Отрош І.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Боранд Трейд"

до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Інторно"

про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Боранд Трейд" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (надалі - відповідач) про зобов'язання вчинити дії, в саме: зобов'язати відповідача передати позивачу оригінали Кредитного договору № 4И14070И від 14.02.2014 та Кредитного договору № 4И14259И від 29.07.2014, які засвідчують обов'язок боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Інторно" виконати зобов'язання перед поручителем та всі інші документи, якими забезпечувались кредитні договори.

В обґрунтування позову посилався на порушення відповідачем ст.ст. 514, 553, 554, 556 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 порушено провадження у справі № 910/17583/17, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Інторно".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 у справі №910/17583/17 у задоволені позову відмовлено; стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" в дохід Державного бюджету України штраф за ухилення від вчинення дій, покладених на нього господарським судом, у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив поновити строк апеляційного оскарження, рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 у справі №910/17583/17 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач та третя особа не скористалися своїм правом згідно ч.1 ст.263 Господарського процесуального кодексу України та не надали суду письмових відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу Україн не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника (ч. 3 ст. 56 ГПК України). Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст. 58 ГПК України).

До судового засідання від 06.02.2018 з'явився уповноважений представник відповідача.

Позивач (скаржник) та третя особа не скористалися своїм процесуальним правом та не направили належним чином уповноважених на здійснення представництва представників до судового засідання. Про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що явка позивача та третьої особи по справі обов'язковою не визнавалась, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду судового рішення за наявними матеріалами справи за присутності представника відповідача.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутнього представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Боранд Трейд" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 у даній справі залишити без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 22.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Боранд Трейд" (далі - позивач, поручитель) та Публічним акціонерним товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - відповідач, кредитор) укладено Договір поруки № 4И14070И/П.

Предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Інторно" (далі - боржник) своїх зобов'язань за Кредитним договором № 4И14070И від 14.02.2014 та за Кредитним договором № 4И14259И від 29.07.2014, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитних договорів.

Відповідно до п. 2 та п. 3 Договору поруки № 4И14070И/П від 20.10.2016 поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за Кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору. Поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений.

Згідно з пунктами 4, 5 та 6 Договору поруки № 4И14070И/П від 20.10.2016 у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору; у випадку невиконання боржником п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання. Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору.

У випадку порушення поручителем зобов'язання, передбаченого п. 6 цього Договору, кредитор та поручитель прийшли до згоди, що кредитор має право в рахунок погашення боргу за Кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунку у ПАТ КБ "Приватбанк". Договірне списання грошових коштів згідно з умовами цього пункту оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього Договору (п. 7 Договору поруки № 4И14070И/П від 20.10.2016).

За умовами пункту 8 Договору поруки № 4И14070И/П від 20.10.2016, до поручителя, що виконав обов'язки боржника за Кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

У відповідності до п. 9 Договору поруки № 4И14070И/П від 20.10.2016, у випадку невиконання поручителем обов'язку боржника за Кредитним договором впродовж 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання письмової вимоги кредитора, зазначеної в п. 5 цього Договору, поручитель сплачує на користь кредитора пеню в розмірі 1 % від суми заборгованості, яка зазначена в зазначеній письмові вимозі, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє поручителя від виконання зобов'язань за цим Договором.

Згідно з п. 10 Договору поруки № 4И14070И/П від 20.10.2016, кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за Кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за Кредитним договором.

Цей Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов'язань за цим Договором (п. 11 Договору поруки № 4И14070И/П від 20.10.2016).

Цей Договір укладено/підписано із використання електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" в порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 03.03.2016, укладеної сторонами (п. 17 Договору поруки № 4И14070И/П від 20.10.2016).

Відповідач не заперечив факт укладення з позивачем Договору поруки № 4И14070И/П від 20.10.2016 із використанням електронного цифрового підпису.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 21.10.2016 позивачем перераховано на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 71249 грн. 20 коп. з призначенням платежу: виконання зобов'язання за Кредитним договором № 4И14070И від 14.02.2014 згідно з Договором поруки № 4И14070И/П від 20.10.2016, що підтверджується платіжним дорученням № 2324 від 21.10.2016. Також, 21.10.2016 позивачем перераховано на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 61 838 грн. 40 коп. з призначенням платежу: виконання зобов'язання за Кредитним договором № 4И14259И від 29.07.2014 згідно з Договором поруки № 4И14070И/П від 20.10.2016, що підтверджується платіжним дорученням № 2325 від 21.10.2016.

В забезпечення виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Інторно" своїх зобов'язань за Кредитним договором № 4И14070И від 14.02.2014 та Кредитним договором № 4И14259И від 29.07.2014, укладеними між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інторно", між позивачем та відповідачем було укладено Договір поруки № 4И14070И/П від 20.10.2016

За ствердженням позивача, 21.10.2016 позивач, як поручитель виконав обов'язок боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Інторно" перед кредитором (відповідачем) за Кредитним договором № 4И14070И від 14.02.2014 та за Кредитним договором № 4И14259И від 29.07.2014, а саме сплатив заборгованість у загальному розмірі 133087 грн. 60 коп., у зв'язку з чим на думку позивача, банк повинен передати позивачу документи, які підтверджують обов'язок боржника.

З огляду на наведене, позивач просив господарський суд зобов'язати відповідача передати позивачу оригінали Кредитного договору № 4И14070И від 14.02.2014, Кредитного договору № 4И14259И від 29.07.2014, які засвідчують обов'язок боржника (Товариства з обмеженою відповідальністю "Інторно") виконати свої зобов'язання перед поручителем (позивач) та всі інші документи, якими забезпечувались кредитні договори.

Суд першої інстанції, досліджуючи надані сторонами докази, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на те, що як умовами Договору поруки № 4И14070И/П від 20.10.2016, так і чинним законодавством України, не передбачено обов'язку кредитора передати поручителю саме оригінали документів, що підтверджують обов'язок боржника. Крім того, окремою підставою відмови у позові місцевий господарський суд встановив те, що позивач не довів наявності у нього порушеного права чи охоронюваного законом інтересу щодо предмету спору у даній справі.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, беручи до уваги доводи апеляційного оскарження, вважає прийняте судом першої інстанції рішення законним та обґрунтованим, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ч.ч. 1,2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до п. 8 Договору поруки № 4И14070И/П від 20.10.2016 до поручителя, що виконав обов'язки боржника за Кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.10.2016 позивачем перераховано на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 71249 грн. 20 коп. з призначенням платежу: виконання зобов'язання за Кредитним договором № 4И14070И від 14.02.2014 згідно з Договором поруки № 4И14070И/П від 20.10.2016, що підтверджується платіжним дорученням № 2324 від 21.10.2016. Також, 21.10.2016 позивачем перераховано на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 61838 грн. 40 коп. з призначенням платежу: виконання зобов'язання за Кредитним договором № 4И14259И від 29.07.2014 згідно з Договором поруки № 4И14070И/П від 20.10.2016, що підтверджується платіжним дорученням № 2325 від 21.10.2016.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Відповідачем не заперечується факт отримання коштів від позивача в загальній сумі 133087 грн. 60 коп., сплачених за платіжним дорученням № 2324 від 21.10.2016 на суму 71249 грн. 20 коп. та за платіжним дорученням № 2325 від 21.10.2016 на суму 61838 грн. 40 коп. та не подано доказів повернення цих коштів, як помилково перерахованих.

Разом з тим, як слідує із матеріалів справи, ухвалами Господарського суду міста Києва від 12.10.2017, 27.10.2017 та 17.11.2017 було зобов'язано позивача, відповідача та третю особу надати суду копію Кредитного договору №4И14070И від 14.02.2014, укладеного з Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" з усіма додатками та додатковими угодами до нього (оригінали - для огляду у судовому засіданні); копію Кредитного договору № 4И14259И від 29.07.2014, укладеного з Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" з усіма додатками та додатковими угодами до нього (оригінали - для огляду у судовому засіданні); копії договорів, якими було забезпечено виконання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю "Інторно" за Кредитним договором № 4И14070И від 14.02.2014 та Кредитним договором № 4И14259И від 29.07.2014; докази надання Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" кредиту за Кредитним договором № 4И14070И від 14.02.2014 та Кредитним договором № 4И14259И від 29.07.2014 (копії банківських виписок, платіжних доручень, меморіальних ордерів, тощо); докази повернення кредиту за Кредитним договором № 4И14070И від 14.02.2014 та Кредитним договором № 4И14259И від 29.07.2014 та сплати процентів за користування кредитом (копії платіжних доручень, банківських виписок, тощо); розрахунок заборгованості за Кредитним договором № 4И14070И від 14.02.2014 та Кредитним договором № 4И14259И від 29.07.2014 станом на 21.10.2016 (у випадку надсилання банком вимоги/претензії про сплату заборгованості - надати суду її копію).

Однак, вказані вимоги ухвал суду першої інстанції не були виконані учасниками судового процесу.

При цьому, позивачем у письмових поясненнях відзначено, що оригінали документів, копії яких долучено позивачем до позовної заяви, позивач не мав можливості надати суду, так як вони були вилучені під час проведення обшуку у приміщенні позивача відповідно до ухвали Солом'янського районного суду міста Києва від 05.07.2017 та ухвали Печерського районного суду міста Києва від 13.06.2017, та на даний час позивачу не повернуті. Стосовно копій кредитних договорів, позивач відзначив, що відповідні копії йому не надавались ще при укладені договору поруки, що власне і слугувало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Відповідно до п. 10 Договору поруки № 4И14070И/П від 20.10.2016 кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів Банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Правовий аналіз норм частин першої та другої статті 556 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України, яке передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-466цс15 та від 07.10.2015 у справі № 6-932цс15.

З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що за відсутності у матеріалах справи копій Кредитного договору № 4И14070И від 14.02.2014 та Кредитного договору № 4И14259И від 29.07.2014, укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інторно" та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк", доказів щодо наявності заборгованості боржника за вказаними кредитними договорами та відповідного розрахунку заборгованості, суд позбавлений можливості встановити обставини стосовно наявності такої заборгованості та перевірити доводи позивача про повне виконання ним зобов'язання за Кредитним договором № 4И14070И від 14.02.2014 та Кредитним договором № 4И14259И від 29.07.2014, відповідно, наявності підстав для переходу прав кредитора до позивача, а отже, і підстав для передачі документів, що підтверджують обов'язок боржника.

У доводах апеляційного оскарження позивач, у зв'язку із тим, що ним як поручителем було сплачено банку 133 086,60 грн., посилаючись на п.п. 8, 10 договору поруки та ст.ст. 517, 556 Цивільного колексу України, наголосив, що кредитор (банк) повинен передати поручителю документи, які підтверджують обов'язок боржника. Також, скаржник звертає увагу, що відповідні підтверджуючі документи повинні бути передані в оригіналі, вказуючи на ст. 36 ГПК України (у редакції чинній на момент прийняття судового рішення). Позивач наголосив, що не може реалізувати своє право кредитора, яке до нього перейшло, оскільки він повинен підтвердити не лише перехід до нього певної вимоги, а і існування первісного зобов'язання боржника перед банком, яке банк нічим не підтверджує.

Колегія суддів, враховуючи наявні у матеріалах докази, відхиляє наведені доводи апеляційного оскарження, як необґрунтовані, при цьому відзначає наступне.

Законом не передбачено передачу кредитором поручителю саме оригіналів документів, які підтверджують обов'язок боржника, оскільки з огляду на ч. 3 ст. 553 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 556 Цивільного кодексу України поручителем може бути кілька осіб і до кожного з них хто виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов'язку, що виконана ним.

В свою чергу, відповідно до п. 10 Договору поруки № 4И14070И/П від 20.10.2016 кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за Кредитним договором передати поручителю належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за Кредитним договором.

Таким чином, враховуючи зазначене, в цій частині колегія суддів також погоджується з висновком місцевого господарського суду, що ані умовами Договору поруки № 4И14070И/П від 20.10.2016, ані чинним законодавством України, не передбачено обов'язку кредитора передати поручителю саме оригінали документів, що підтверджують обов'язок боржника.

Окремо, з огляду на доводи апеляційного оскарження позивача, також необхідно звернути увагу і на те, що судом першої інстанції, ухвалами Господарського суду міста Києва від 12.10.2017, 27.10.2017 та 17.11.2017 відповідно до приписів ст. 65 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній до 15.12.2017) було зобов'язано учасників справи надати суду відповідні документи, однак, вказані вимоги ухвал Господарського суду міста Києва сторонами виконано не було.

Відповідач будь-яких пояснень щодо неможливості подання (наявності поважних причин неподання) доказів на виконання вимог ухвал суду не надав. Позивачем у письмових поясненнях відзначено, що оригінали документів, копії яких долучено позивачем до позовної заяви, позивач не мав можливості надати суду, так як вони були вилучені під час проведення обшуку у приміщенні позивача відповідно до ухвали Солом'янського районного суду міста Києва від 05.07.2017 та ухвали Печерського районного суду міста Києва від 13.06.2017, та на даний час позивачу не повернуті. Стосовно копій кредитних договорів, позивач відзначив, що відповідні копії йому не надавались ще при укладені договору поруки, що власне і слугувало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Згідно із ч. 3 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній до 15.12.2017) сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Частиною 2 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній до 15.12.2017) визначено, що невиконання вимог рішень, ухвал, постанов господарських судів тягне відповідальність, встановлену цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з п. 5 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній до 15.12.2017) господарський суд, приймаючи рішення, має право стягувати в доход Державного бюджету України з винної сторони штраф у розмірі до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за ухилення від вчинення дій, покладених господарським судом на сторону.

За таких обставин, суд першої інстанції, враховуючи суть допущених відповідачем зловживань процесуальними правами (неподання документів, які було зобов'язано надати судом без обґрунтування наявності поважних причин щодо неможливості їх подання), дійшов обгрунтованого висновку, що належним, адекватним та співрозмірним заходом реагування на ухилення відповідачем від вчинення дій, покладених господарським судом на нього, є застосування до нього штрафу у розмірі 1000 грн. 00 коп., передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України. (в редакції чинній до 15.12.2017).

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до статей 33, 34 ГПК України (в редакції до 15.12.2017) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Аналогічна норма закріплена також у ст. 74 ГПК України в редакції, що набрала чинності з 15.12.2017.

За загальним правилом, обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору.

В силу ст.ст. 42, 43, 47 ГПК України (в редакції до 15.12.2017) правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; судове рішення ухвалюється суддею за результатами обговорення усіх обставин справи. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Вимогами процесуального права визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Суд має право витребувати у сторін на підставі ст. 38 ГПК України (в редакції до 15.12.2017) усі необхідні додаткові документи за період їхньої співпраці для правильного вирішення спору і з'ясування дійсних обставин справи.

В даному випадку мова не йде про перекладення на суд обов'язку тягаря доказування, який покладений на сторони у справі, а йде про виконання процесуального обов'язку суду щодо витребування документів у разі недостатності поданих сторонами доказів. (Наведена правова позиція також викладена у постанові Верховного суду від 31.01.2018 № 910/12748/15)

Суд першої інстанції, скориставшись своїми процесуальними повноваженнями, для правильного вирішення спору і з'ясування дійсних обставин справи тричі своїми ухвалами витребовував у сторін необхідні документи. Однак, такі залишились без виконання.

Разом з тим, у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції у присутнього представника банку колегією суддів було повторно запитано з яких підстав банк не виконав вимог суду першої інстанції, ухиляючись та, не надаючи як місцевому господарському суду, так і апеляційному суду для об'єктивного та повного з'ясування обставин справи, ні оригіналів кредитних договорів для огляду, ні доказів надання кредиту, його розміру (копії банківських виписок, платіжних доручень, меморіальних ордерів, тощо), доказів повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, ні детального розрахунку заборгованості станом на момент подачі позову, доказів суми її погашення (частового/повного), тощо.

На вказане запитання представником банку було надано відповідь, що вищеперелічені документи банк не може представити до матеріалів справи, не зазначивши, при цьому підстав такої неможливості та, не назвавши наявності поважних причин.

Таким чином, за оцінкою колегії суддів, як судом першої інстанції під час розгляду справи, так і апеляційним господарським судом при перегляді даної справи, використано у повному обсязі свої повноваження, передбачені процесуальним законом щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи. В свою чергу, саме сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Серед іншого, окремою підставою для відмови у задоволенні позову судом першої інстанції правомірно зазначено і наступне.

Згідно зі ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р. під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не довів наявності у нього порушеного права чи охоронюваного законом інтересу щодо предмету спору у даній справі, що має своїм наслідком відмову у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Боранд Трейд".

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування судового рішення по даній справі позивачем не наведено.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Відповідно до п.48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014 зазначено: «Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).»

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Боранд Трейд" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 267-270, 273, 275, 276, 281-285 та розділом ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Боранд Трейд" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 у справі №910/17583/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 у справі №910/17583/17 залишити без змін.

3. Повернути матеріали справи 910/17583/17 до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 08.02.2018.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Т.І. Разіна

Л.В. Чорна