КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2018 р. Справа№ 925/1049/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Андрієнка В.В.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Колосюк В.А., довіреність № 3-243000/113 від 04.01.18;

від відповідача - Косменюк О.М., довіреність № 01-02/2018 від 09.02.18 та ОСОБА_4 - директор;

від третьої особи - ОСОБА_4 - ОСОБА_4 особисто;

від третьої особи - ОСОБА_5 - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу приватного підприємства "Лавіта" на рішення Господарського суду Черкаської області від 26.04.2016р. у справі №925/1049/13 (суддя Васянович А.В., м. Черкаси, повний текст складено - 28 квітня 2016 року) за позовом публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" в особі філії "Полтавське регіональне управління" публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" до приватного підприємства "Лавіта", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Встановив наступне.

До Господарського суду Черкаської області з позовом звернулося публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та кредит" в особі філії "Полтавське регіональне управління" публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" до приватного підприємства "Лавіта", в якій просило суд:

звернути стягнення на предмет іпотеки - комплекс нежитлових будівель, що розташований по АДРЕСА_1, власником якого і іпотекодавцем за договором іпотеки № МІУ-92-08 від 11.04.2008 року є відповідач - приватне підприємство "Лавіта". За рахунок виручених від реалізації предмета іпотеки коштів задовольнити вимоги позивача про погашення заборгованості перед ним третьою особою - ОСОБА_4 по кредитному договору № МКЛУ-92-08 від 11.04.2008 року а саме заборгованості станом на 19.06.2013 року в сумі 1256495 грн. 98 коп., яка складається з: заборгованість за кредитом - 48819,77 дол. США, що складає по курсу НБУ на 20.06.2013 року 390216 грн. 42 коп.; заборгованість за простроченим кредитом - 2650,83 дол. США, що складає по курсу НБУ на 19.06.2013 року 21188 грн. 08 коп.; заборгованість за нарахованими % по кредиту - 15493,51 дол. США, що складає по курсу НБУ на 19.06.2013 року 123839 грн. 63 коп.; заборгованість по пені - 721251 грн. 85 коп.;

визнати право за позивачем від свого імені продати предмет іпотеки, а саме: комплекс нежитлових будівель, що розташований по АДРЕСА_1, будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, за ціною в розмірі 368765 грн. 54 коп. (ліквідаційна вартість предмета іпотеки узгоджена сторонами);

визнати за позивачем право підпису договору купівлі-продажу в якості продавця, одержання дублікатів правовстановлюючих документів, а саме: отримання Витягу з реєстру прав власності на дане нерухоме майно, отримання довідок та документів, що будуть необхідні для укладання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, доступу до будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1;

визнати за позивачем право бути замовником виготовлення та одержання витягу з реєстру прав власності на дане нерухоме майно, бути замовником здійснення поточної інвентаризації вищевказаного об'єкта, одержати копії технічного паспорта та інших правовстановлюючих документів на даний комплекс нежитлових будівель, по необхідності виготовити та одержати новий технічний паспорт та інші правовстановлюючі документи;

визнати за позивачем право здійснювати будь-які платежі, що стосуються предмету іпотеки (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 07 липня 2014 року).

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 22 липня 2014 року у справі №925/1049/13 позов задоволено частково:

- звернуто стягнення на предмет іпотеки - комплекс нежитлових будівель, що розташований по АДРЕСА_1, власником якого є приватне підприємство "Лавіта". За рахунок виручених від реалізації предмета іпотеки коштів задоволено вимоги публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" в особі філії "Полтавське регіональне управління" публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит", про погашення заборгованості, а саме заборгованості станом на 19 червня 2013 року в сумі 950 522 грн. 21 коп., яка складалась з: заборгованості за кредитом (48 579,24 + 2 891,36) 51 470,60 дол. США, що по курсу НБУ складала 411 404,51 грн.; строкової заборгованості по відсоткам за період з 29.07.2010 по 29.07.2013 року 746,32 дол. США або 5 965,34 грн.; простроченої заборгованості по відсоткам за період з 29.07.2010 по 29.07.2013 року 16 420,17 дол. США або ж 131 246,42 грн.; пені за період з 29.07.2012 по 29.07.2013 року 401 905,94 грн.;

- визнано право за публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та кредит" в особі філії "Полтавське регіональне управління" публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" від свого імені продати предмет іпотеки, а саме: комплекс нежитлових будівель, що розташований по АДРЕСА_1, будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, за початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі 11 000 000 грн.;

- визнано за публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та кредит" в особі філії "Полтавське регіональне управління" публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" право підпису договору купівлі-продажу в якості продавця, одержання дублікатів правовстановлюючих документів, а саме: отримання Витягу з реєстру прав власності на дане нерухоме майно, отримання довідок та документів, що будуть необхідні для укладання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, доступу до будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1;

- визнано за публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та кредит" в особі філії "Полтавське регіональне управління" публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" право бути замовником виготовлення та одержання витягу з реєстру прав власності на дане нерухоме майно, бути замовником здійснення поточної інвентаризації вищевказаного об'єкта, одержати копії технічного паспорта та інших правовстановлюючих документів на даний комплекс нежитлових будівель, по необхідності виготовити та одержати новий технічний паспорт та інші правовстановлюючі документи;

- визнано за публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та кредит" в особі філії "Полтавське регіональне управління" публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" право здійснювати будь-які платежі, що стосуються предмету іпотеки.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20 жовтня 2014 року у справі №925/1049/13 вищевказане рішення суду залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 04 березня 2015 року рішення Господарського суду Черкаської області від 22 липня 2014 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 20 жовтня 2014 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до Господарського суду Черкаської області в іншому складі суду.

Скасовуючи раніше прийняті судові рішення по даній справі Вищий господарський суд України в своїй постанові від 04 березня 2015 року зазначив, що вирішуючи питання визначення початкової ціни реалізації предмета іпотеки, слід виходити з того, що ціна предмета іпотеки встановлюється в самому договорі - відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України "Про іпотеку" вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Разом з тим, якщо між сторонами виникає спір щодо такої оцінки, то залежно від того, яка сторона її оспорює, ця сторона зобов'язана відповідно до ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України довести інший розмір початкової ціни предмета іпотеки, зокрема заявити клопотання про призначення та проведення судової експертизи (відповідна правова позиція наведена у листі Верховного Суду України від 01 лютого 2015 року "Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна").

Вирішуючи питання про визначення початкової ціни реалізації предмета іпотеки, місцевий господарський суд виходив з того, що згідно із оцінкою, проведеною на замовлення відповідача суб'єктом оціночної діяльності КООП "Юрспецслужба", ринкова вартість об'єкта оцінки станом на 11 квітня 2014 року складає 11 000 000 грн. Посилаючись на норми ч. 6 ст. 38, ч. 1 ст. 39 та ч. 1 ст. 41 Закону України "Про іпотеку" суд першої інстанції надав перевагу запереченням відповідача в цій частині та визначив початкову ціну реалізації предмета іпотеки у сумі 11 000 000,00 грн.

При цьому, визначаючи початкову ціну реалізації предмета іпотеки на підставі звіту про оцінку, складеного КООП "Юрспецслужба", та приймаючи його як належний доказ на підтвердження вартості предмета іпотеки, суд першої інстанції зобов'язаний був надати правову оцінку вказаному звіту, та визначити, чи відповідає він вимогам Закону України "Про іпотеку" (зокрема, щодо визначення об'єкту оцінки) та чи було дотримано при проведенні процедури оцінки та складанні звіту вимоги, встановлені положеннями (національними стандартами) оцінки майна, відобразивши відповідні висновки у мотивувальній частині рішення, чого всупереч вимогам ст. 43 Господарського процесуального кодексу України не зробив.

Під час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене у даній постанові, вжити всі передбачені чинним законодавством заходи для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, дати належну юридичну оцінку доводам та запереченням учасників судового процесу, наданим сторонами висновкам суб'єктів оціночної діяльності та рецензії і, в залежності від встановленого та у відповідності з вимогами закону, вирішити спір.

В ході нового розгляду справи до суду першої інстанції від позивача 10 лютого 2016 року надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій банк просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед АТ "Банк "Фінанси та Кредит" за договором № МКЛУ-92-08 від 11 квітня 2008 року в розмірі 1 256 495 грн. 98 коп., яка складається з:

- заборгованості за кредитом - 48 819,77 дол. США, що складає по курсу НБУ на 20 червня 2013 року 390 216,42 грн.;

- заборгованості за простроченим кредитом - 2 650,83 дол. США, що складає по курсу НБУ на 19 червня 2013 року 21 188,08 грн.;

- заборгованості за простроченими відсотками по кредиту - 15 493,51 дол. США, що складає по курсу НБУ на 19 червня 2013 року 123 839,63 грн.;

- заборгованості по пені - 721 251,85 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки: комплекс нежитлових будівель, який складається з адмінбудинку з прибудовою (літера А,а) -73,6 кв.м; кімнати зразків (літера З) - 28,2 кв.м.; споруд (№1,2); замощення (№ІІ), криниці (літера К); магазину (літера Б) - 192,5 кв.м.; складу сипучих товарів з підвалом (літера В пд В) - 1113,6 кв.м.; матеріального складу (літера Д) - 567,6 кв.м.; нежитлові будівлі (літера Г) 58,4 кв.м.; майстерні (літера М) - 25,1 кв.м., сторожки з ґанком (літера - Н) - 7,2 кв.м., складу (літера Є) - 6,8 кв.м., вбиральні (літера Е), що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Маньківського районного нотаріального округу Старосвітською О.Г. 13 лютого 2008 року і зареєстрованого в реєстрі за №560, що перебуває у власності приватного підприємства "Лавіта" шляхом визнання права власності на зазначене майно за публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (04050, м. Київ, вул. Артема, 60; ) за узгодженою сторонами вартістю предмета іпотеки в розмірі 368 765 грн. 54 коп. (ліквідаційна вартість предмета іпотеки узгоджена сторонами).

Вказану заяву публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" в особі філії "Полтавське регіональне управління" публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" про уточнення позовних вимог від 10 лютого 2016 року ухвалою Господарського суду Черкаської області від 06 квітня 2016 року було прийнято судом до розгляду.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 26.04.2016р. у справі №925/1049/13 позов задоволено частково; в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед АТ "Банк "Фінанси та кредит" за договором №МКЛУ-92-08 від 11 квітня 2008 року в розмірі 48 819,77 дол. США боргу зі сплати кредиту, (що в гривневому еквіваленті станом на 26 квітня 2016 року становить 1 237 039 грн. 27 коп.); 2 650, 83 дол. США заборгованості за простроченим кредитом, (що в гривневому еквіваленті станом на 26 квітня 2016 року становить 67 169 грн. 12 коп.); 15 493,51 дол. США простроченої заборгованості по відсоткам за кредитом, (що в гривневому еквіваленті станом на 26 квітня 2016 року становить 392 588 грн. 50 коп.); 401 905 грн. 94 коп. пені, звернено стягнення на предмет іпотеки: комплекс нежитлових будівель, який складається з адмінбудинку з прибудовою (літера А,а) - 73,6 кв.м; кімнати зразків (літера З) - 28,2 кв.м.; споруд (№1,2); замощення (№ІІ), криниці (літера К); магазину (літера Б) - 192,5 кв.м.; складу сипучих товарів з підвалом (літера В пд. В) - 1 113,6 кв.м.; матеріального складу (літера Д) - 567,6 кв.м.; нежитлові будівлі (літера Г) - 58,4 кв.м.; майстерні (літера М) - 25,1 кв.м., сторожки з ґанком (літера - Н) - 7,2 кв.м., складу (літера Є) - 6,8 кв.м., вбиральні (літера Е), що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Маньківського районного нотаріального округу Старосвітською О.Г. 13 лютого 2008 року і зареєстрованого в реєстрі за №560, що перебуває у власності приватного підприємства "Лавіта" шляхом визнання права власності на зазначене майно за публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та кредит" (вул. Артема, 60, м. Київ, ідентифікаційний код 09807856) за визначеною вартістю предмета іпотеки в загальному розмірі 5 711 730 грн. 00 коп.; у задоволенні решти вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що сума боргу позичальника по кредитному договору № МКЛУ-92-08 від 11.04.2008 станом на 20.06.2013 становить 950522,21 грн. і вказана обставина встановлена рішеннями суду у цивільній справі № 705/4368/13-ц, 2/705/1447/13, а тому відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України не потребує повторного доведення.

Крім цього, звертаючи стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на зазначене майно за публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та кредит" судом першої інстанції було визначено вартість предмету іпотеки на підставі звітів СП ТОВ "Фавор" у загальному розмірі 5 711 730 грн. 00 коп. (ринкова вартість комплексу нежитлових будівель у розмірі 4 949 580 грн. 00 коп. + оціночна вартість земельної ділянки у розмірі 762 150 грн. 00 коп.).

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Черкаської області від 26.04.2016р. у справі №925/1049/13 скасувати та прийняти нове, яким звернути стягнення на предмет іпотеки за визначеною вартістю 5 711 730 грн.; при продажу предмета іпотеки укласти тристоронній договір, сторонами якого будуть позивач, відповідач та покупець; за рахунок виручених від реалізації предмета іпотеки коштів задовольнити вимоги позивача в сумі, встановленій рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2014 року у справі № 22ц-793/1039/2014 у розмірі 950 522,21 грн.; зобов'язати покупця перерахувати різницю між ціною продажу предмета іпотеки та 950 522,21 грн. на рахунок відповідача.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неправомірність прийняття судом першої інстанції після початку розгляду справи по суті заяви позивача про уточнення позовних вимог, якою фактично було змінено предмет позову зі звернення стягнення шляхом реалізації предмета іпотеки на звернення стягнення шляхом визнання права власності.

Також, скаржник не погоджується із визначенням судом першої інстанції заборгованості у іноземній валюті та зазначає про те, що оскільки рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2014 року у справі № 22ц-793/1039/2014 було встановлено розмір заборгованості в сумі 950 522,21 грн., то місцевий господарський суд не вправі її змінювати.

Окрім наведеного, апелянт вказує на те, що в оскаржуваному рішенні не зазначено чи визнається за позивачем право власності лише на предмет іпотеки чи також й на земельну ділянку, на якій він розташований. При цьому, скаржник вказує, що зазначена земельна ділянка в іпотеку позивачу не передавалася, а з часом стала обтяжена податковою заставою, яка має вищий пріоритет.

В ході здійснення апеляційного провадження, а саме 12.02.2018, апелянтом було подано до суду заяву про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів, а саме платіжних доручень, які підтверджують сплату заборгованості, що була присуджена до стягнення за рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2014 року у справі № 22ц-793/1039/2014.

Вказані документи колегією суддів долучаються до матеріалів даної справи, доводи щодо їх оцінки та врахування при прийнятті постанови будуть наведені нижче.

В судовому засіданні 12.02.2018 представники апелянта - приватного підприємства "Лавіта" та третьої особи - ОСОБА_4 підтримали вимоги за апеляційною скаргою та просили застосувати строки позовної давності до вимог позивача і відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, проте оскаржуване рішення - змінити в частині визначення вартості предмета іпотеки у розмірі 4 949 580 грн.

Третя особа - ОСОБА_5 не скористалась правом на участь свого представника в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, ухвала суду про поновлення провадження та призначення справи до розгляду була направлена судом на належну адресу місцезнаходження вказаної особи.

Згідно п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Згідно витягу з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" (який отримано судом станом на дату проведення даного судового засідання) об'єктом поштового зв'язку 03.02.2018 адресату повідомлено повторно про надходження на його адресу поштового відправлення за номером 853.

Отже, станом на дату даного засідання третьою особою ухвалу суду в органі поштового зв'язку отримано не було, хоча її повторно повідомлено про надходження поштового відправлення.

Слід зазначити, що відкладення розгляду справи є неможливим через сплив строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України для розгляду апеляційних скарг на рішення суду.

За наведених обставин, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - зміні в частинах: визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки та вартості початкової ціни реалізації предмета іпотеки, з наступних підстав.

Між Відкритим акціонерним товариством "Банк "Фінанси та кредит" в особі керуючого філії "Полтавське регіональне відділення" ВАТ "Банк "Фінанси та кредит" та громадянином України ОСОБА_4 (далі - позичальник) 11.04.2008 було укладено кредитний договір № МКЛУ-92-08 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кошти в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності та цільового використання у межах поновлюваної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 83160,00 дол. США зі сплатою за користування кредитними коштами процентів на умовах цього договору, а позичальник зобов'язався повернути всі отримані кредитні кошти банку за кожним траншем у строки, встановлені додатковими угодами до цього договору, з остаточним строком повернення до 10.04.2023 та сплачувати проценти за користування кредитними коштами виходячи з процентної ставки 18,0 відсотків (п.п. 1.1, 1.1.1, 2.5, 3.1 кредитного договору).

Сторони кредитного договору погодили усі інші істотні умови цього договору, зокрема:

п.п. 5.1., 5.2. - забезпеченням виконання зобов'язань за цим договором є наступне майно: приміщення комплексу нежитлових будівель, загальною площею 2073 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 відповідно до додатково укладеного договору застави, порука приватного підприємства "Лавіта", інші договори, не зазначені в п. 5.2.;

п. 6.1. підпункт "б" абзаци 1, 2, 5 - банк має право вимагати повернення кредитних коштів та сплати процентів за весь період користування кредитом до настання строку, зазначеного в п. 2.5. договору, у т. ч. до настання строків, зазначених у додаткових угодах до цього договору, а позичальник зобов'язаний повернути отримані кредитні кошти та сплатити усі проценти протягом 1 дня з моменту отримання вимоги банку, зокрема у випадку, якщо позичальник у період дії цього договору порушував які - небудь умови цього договору, у тому числі не сплатив проценти за користування кредитними коштами, прострочив сплату процентів за користування кредитними коштами чи допускав інші порушення;

п. 6.2. - при невиконанні позичальником зазначених в п. 2.6. цього договору зобов'язань, а також п. 6.1 цього договору зобов'язань із повернення кредиту та сплати процентів на вимогу банку у встановлений зазначеним пунктом строк, банк має право звернути стягнення на предмет застави;

п. 7.3. - за прострочення повернення кредитних коштів та/або сплати процентів позичальник сплачує банку пеню.

Додатковими угодами №№ 1 і 2 від 11.04.2008 року і від 07.05.2008 року до кредитного договору сторони договору погодили умови видачі кредитних траншів у розмірі, відповідно, 60000,00 і 23160,00 доларів США та порядок їх повернення. Додатковою угодою № 3 від 29.12.2010 року до кредитного договору сторони договору, у зв'язку зі зміною найменування юридичної особи, найменування банку в преамбулі угоди змінили з "відкрите акціонерне товариство" на "публічне акціонерне товариство", змінили та виклали в новій редакції пункт 1 додаткової угоди № 1 до кредитного договору, кредитний договір доповнили новим пунктом 2.10., встановили наявність прострочення позичальником виконання своїх зобов'язань за кредитним договором з погашення наданих позичальнику кредитних ресурсів та виклали графік зниження розміру заборгованості у новій редакції.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, 11.04.2008 року були укладені:

договір поруки № МПУ-92/1-08 між ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", як кредитором, ПП "Лавіта", як поручителем, та гр. ОСОБА_4, як боржником, згідно якого, поручитель - зобов'язався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором;

договір поруки № МПУ-92-08 між ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", як кредитором, гр. ОСОБА_5, як поручителем, та гр. ОСОБА_4, як боржником, згідно якого, поручитель - зобов'язалась перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором;

договір іпотеки № МІУ-92-08 між позивачем - ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит" в особі керуючого філією "Полтавське регіональне управління" відкритого акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит", як іпотекодержателем, та відповідачем - ПП "Лавіта", як майновим поручителем позичальника - іпотекодавцем, згідно якого відповідач передав в іпотеку позивачу нерухоме майно, звернення стягнення на яке є предметом спору в господарському суді.

Сторони іпотечного договору іпотеки № МІУ-92-08 від 11.04.2008 року погодили усі істотні умови цього договору, зокрема:

п. 1., 4. - іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: комплекс нежитлових будівель, пеєстраційний номер 5485229, який складається з адмінбудинку з прибудовою (літера А, а) - 73,6 кв.м., кімната зразків (літ. З) - 28,2 кв.м., споруди 1, 2, замощення (№ ІІ), криниці (літ. К), магазину (літ. Б) - 192,5 кв.м., складу сипучих товарів з підвалом (літ. В пд В) - 1113,6 кв.м., матеріального складу (літ. Д) - 567,6 кв.м., нежитлової будівлі (літ. Г) - 58,4 кв.м., майстерні (літ. М) - 25,1 кв. м., сторожки з ганком (літ. Н) - 7,2 кв. м., складу (літ. Є) - 6,8 кв.м., вбиральні (літ. Е), що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності (далі - предмет іпотеки);

п. 2. - зазначений комплекс нежитлових будівель передається в іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за кредитним договором № МКЛУ-92-08 від 11.04.2008 року (надалі - основне зобов'язання);

п. 3. - узгоджена сторонами ринкова вартість предмету іпотеки становить 526807,00 грн., узгоджена сторонами ліквідаційна вартість предмету іпотеки становить 368765,54 грн.;

п. 5. - загальна вартість нерухомого майна становить 2319350,00 грн.;

п.п. 8.4.7. - іпотекодержатель має право у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки реалізувати його відповідно до умов цього договору;

10. - звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем на умовах цього договору за ліквідаційною вартістю предмету іпотеки.

Договір іпотеки № МІУ-92-08 від 11.04.2008 року посвідчено нотаріусом Маньківського районного нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №1489, у зв'язку з посвідченням цього договору іпотеки нотаріусом накладена заборона відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна, яка зареєстрована в реєстрі за № 1490.

Позивач 23.06.2012 за вих. №№ 49.1/29-01/280 і 49.1/29-01/285 звернувся до ОСОБА_4 з письмовими вимогами, в т.ч. і в порядку ст. 35 Закону України "Про іпотеку", в яких довів до відома останнього про наявність порушення ним п. 8.1.8. договору іпотеки, про наявність заборгованості по кредитному договору станом на 25.07.2012, вимагав у зв'язку з цим, сплатити штраф, в десятиденний строк з моменту пред'явлення вимоги достроково в повному обсязі виконати основне зобов'язання по кредитному договору та попередив про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення банку до суду. Вимоги направлялись засобами поштового зв'язку, адресатом не отримані, повернені відправнику 03.08.2012 з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Позивач 22.08.2012 за вих. №№ 49.1/29-01/292 і 49.1/29-01/293 повторно засобами поштового зв'язку направив ОСОБА_4 письмові вимоги, які останнім не отримані і повернені відправнику з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Згодом, а саме 09.01.2013 позивач за вих. № б/н звернувся до відповідача з письмовою вимогою в порядку ст. 35 Закону України "Про іпотеку", в якій попередив, що у випадку не усунення порушення зобов'язання по кредиту, не погашення заборгованості по кредиту в місячний строк з дати отримання вимоги, банк здійснюватиме звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення до суду. Вимога направлялась засобами поштового зв'язку, адресатом не отримана, повернена відправнику 07.02.2013 з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Враховуючи невиконання відповідачем вказаної вимоги, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Як вже вказувалося, під час нового розгляду даної справи судом першої інстанції та вже після початку розгляду справи по суті позивачем було подано заяву від 10.02.2016 про уточнення позовних вимог, в якій банк просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед АТ "Банк "Фінанси та Кредит" за договором № МКЛУ-92-08 від 11 квітня 2008 року в розмірі 1 256 495 грн. 98 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, що перебуває у власності приватного підприємства "Лавіта" шляхом визнання права власності на зазначене майно за публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (04050, м. Київ, вул. Артема, 60; ) за узгодженою сторонами вартістю предмета іпотеки в розмірі 368 765 грн. 54 коп. (ліквідаційна вартість предмета іпотеки узгоджена сторонами).

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 06 квітня 2016 року вказану заяву позивача було прийнято судом до розгляду.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача.

Згідно п. 3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу (в редакції чинній на момент подання позивачем вказаної заяви), не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

У даному випадку, вказана заява про уточнення позовних вимог фактично є заявою про зміну предмета позову, оскільки нею позивач змінив свою первісну вимогу зі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання позивачу права продажу предмета іпотеки на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Відповідно до п. 3.12 вказаної Постанови Пленуму право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК.

Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 ГПК, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи).

Початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд після завершення підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК) відкриття судового засідання, роз'яснення (за необхідності) сторонам та іншим учасникам судового процесу їх прав та обов'язків і розгляду інших клопотань і заяв (про відкладення розгляду справи, залучення до участі в ній інших осіб, витребування додаткових доказів тощо) переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, тобто до з'ясування у передбаченому ГПК порядку обставин справи та здійснення їх правової оцінки, про що зазначається в протоколі судового засідання. При цьому неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 ГПК.

Згідно протоколу судового засідання від 21 травня 2015 року (т.4, а.с.172-173) місцевий господарський суд розпочав розгляд справи по суті 21 травня 2015 року.

Як вже вказувалося, заява позивача, якою фактично було змінено предмет позову, була подана до суду лише 10.02.2016 року, тобто вже після початку розгляду господарським судом справи по суті.

Отже, з огляду на викладене, вказана заява підлягала залишенню без розгляду місцевим господарським судом.

Враховуючи необґрунтованість прийняття вказаної заяви судом першої інстанції до розгляду, колегія суддів дійшла висновку про зміну оскаржуваного рішення в частині розгляду вимог позивача, викладених в редакції заяви від 10.02.2016.

Отже, справа переглядається за первісно заявленими наступними вимогами позивача (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 07 липня 2014 року) про:

звернення стягнення на предмет іпотеки - комплекс нежитлових будівель, що розташований по АДРЕСА_1, власником якого і іпотекодавцем за договором іпотеки № МІУ-92-08 від 11.04.2008 року є відповідач - приватне підприємство "Лавіта". За рахунок виручених від реалізації предмета іпотеки коштів задовольнити вимоги позивача про погашення заборгованості перед ним третьою особою - ОСОБА_4 по кредитному договору № МКЛУ-92-08 від 11.04.2008 року а саме заборгованості станом на 19.06.2013 року в сумі 1256495 грн. 98 коп., яка складається з: заборгованість за кредитом - 48819,77 дол. США, що складає по курсу НБУ на 20.06.2013 року 390216 грн. 42 коп.; заборгованість за простроченим кредитом - 2650,83 дол. США, що складає по курсу НБУ на 19.06.2013 року 21188 грн. 08 коп.; заборгованість за нарахованими % по кредиту - 15493,51 дол. США, що складає по курсу НБУ на 19.06.2013 рроку 123839 грн. 63 коп.; заборгованість по пені - 721251 грн. 85 коп.;

визнання права за позивачем від свого імені продати предмет іпотеки, а саме: комплекс нежитлових будівель, що розташований по АДРЕСА_1, будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, за ціною в розмірі 368765 грн. 54 коп. (ліквідаційна вартість предмета іпотеки узгоджена сторонами);

визнання за позивачем права підпису договору купівлі-продажу в якості продавця, одержання дублікатів правовстановлюючих документів, а саме: отримання Витягу з реєстру прав власності на дане нерухоме майно, отримання довідок та документів, що будуть необхідні для укладання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, доступу до будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1;

визнання за позивачем права бути замовником виготовлення та одержання витягу з реєстру прав власності на дане нерухоме майно, бути замовником здійснення поточної інвентаризації вищевказаного об'єкта, одержати копії технічного паспорта та інших правовстановлюючих документів на даний комплекс нежитлових будівель, по необхідності виготовити та одержати новий технічний паспорт та інші правовстановлюючі документи;

визнання за позивачем права здійснювати будь-які платежі, що стосуються предмету іпотеки.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.02.2014 року у справі № 705/4368/13-ц, провадження 2/705/1447/13 задоволено позов публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", стягнуто на його користь солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного підприємства "Лавіта" 1256495 грн. 98 коп. заборгованості по кредитному договору № МКЛУ-92-08 від 11.04.2008 року, судові витрати в сумі 3441 грн., у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", за участю третіх осіб ОСОБА_5, приватного підприємства "Лавіта" і приватного нотаріуса Маньківського районного нотаріального округу Старосвітської О.Г. про визнання кредитного договору недійсним та визнання правочинів його забезпечення такими, що втратили чинність - відмовлено (т. 2 а.с. 7-10).

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12.05.2014 року у справі № 22ц-793/1039/2014 апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.02.2014 року у справі № 705/4368/13-ц, провадження 2/705/1447/13 задоволено частково. Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.02.2014 року змінено, скасовано його в частині задоволення позовних вимог ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ПП "Лавіта" про стягнення заборгованості по кредиту в сумі 1256495 гривень 98 коп. Позовні вимоги ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ПП "Лавіта" про стягнення заборгованості по кредиту задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" заборгованість по кредитному договору на загальну суму 950522 гривни 21 коп. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ПП "Лавіта" на користь ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" заборгованість по кредитному договору на загальну суму 950522 гривни 21 коп. В частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит", треті особи ОСОБА_5, ПП "Лавіта", приватний нотаріус Маньківського районного нотаріального округу про визнання припиненими договорів поруки та іпотеки, рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.02.2014 року залишено без змін (т. 2 а.с. 73-80).

При постановленні зазначеного рішення апеляційний суд визнав встановленим часткове невиконання кредитного договору, прийняв до уваги заперечення відповідача і зменшив розмір заборгованості по кредиту внаслідок застосування позовної давності, доводи останнього про збільшення банком процентів за користування кредитом в додаткових угодах суд визнав непідтвердженими жодним доказом, з урахуванням чого дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання припиненими договорів поруки і іпотеки.

Вказаним судовим рішенням встановлено наявність заборгованості боржника по кредитному договору станом на 19 червня 2013 року в загальній сумі 950 522 грн. 21 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 51 470,60 дол. США, що по курсу НБУ складала 411 404 грн. 51 коп.; строкової заборгованості по відсоткам за період з 29 липня 2010 року по 29 липня 2013 року у розмірі 746,32 дол. США або 5 965 грн. 34 коп.; простроченої заборгованості по відсоткам за період з 29 липня 2010 року по 29 липня 2013 року у розмірі 16 420,17 дол. США або 131 246 грн. 42 коп.; пені за період з 29 липня 2012 року по 29 липня 2013 року у розмірі 401 905 грн. 94 коп.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України (у редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення суду) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як роз'яснено п 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

У справі № 705/4368/13-ц, провадження 2/705/1447/13 Уманського міськрайонного суду Черкаської області, зі змінами, внесеними рішенням апеляційного суду Черкаської області від 12.05.2014 року у справі № 22ц-793/1039/2014, вирішено спір між тими ж особами, які беруть участь у даній справі.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12.05.2014 року у справі № 22ц-793/1039/2014 не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі №925/1049/13, не можуть йому суперечити.

Отже, у справі № 705/4368/13-ц, провадження 2/705/1447/13 Уманського міськрайонного суду Черкаської області, зі змінами, внесеними рішенням апеляційного суду Черкаської області від 12.05.2014 року у справі № 22ц-793/1039/2014, встановлено наявність і розмір заборгованості боржника по кредитному договору №МКЛУ-92-08 від 11.04.2008 року станом на 19 червня 2013 року (заборгованість у даній господарський справі також заявлена позивачем станом саме на вказану дату), чинність цього кредитного договору та договорів його забезпечення, зокрема договору іпотеки № МІУ-92-08 від 11.04.2008 року.

Таким чином, сума боргу, правильність розрахунків, чинність кредитного і іпотечного договорів, як обставини, які з'ясовуються у даній справі, встановлені рішеннями суду у цивільній справі № 705/4368/13-ц, 2/705/69/14, не потребують повторного доведення.

Крім того, рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року зі справи №22ц/793/677/16 скасовано рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 27 січня 2016 року про визнання недійсним договору іпотеки.

Отже, договір іпотеки є чинним.

Ані відповідач, ані позичальник за кредитним договором не спростували встановлені факти, не заперечили доводи позивача щодо наявності та розміру заборгованості, станом на дату прийняття оскаржуваного рішення не подали суду доказів проведення розрахунку із позивачем відповідно до умов кредитного договору.

Щодо поданих апелянтом вже на стадії апеляційного провадження платіжних доручень, які підтверджують сплату заборгованості, що була присуджена до стягнення за рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2014 року у справі № 22ц-793/1039/2014, вже після прийняття судом оскаржуваного у даній справі рішення, слід зазначити наступне.

Так, апеляційний суд переглядає рішення місцевого господарського суду за обставин чинних саме на момент його прийняття.

Враховуючи те, що вказані оплати боргу були здійснені відповідачем вже після прийняття оскаржуваного судового рішення у даній справі, отже відповідно вказаних обставин не існувало на час його прийняття, вказані проплати судом апеляційної інстанції при прийнятті даної постанови враховані бути не можуть, оскільки це призведене до необґрунтованої зміни рішення.

Разом з тим, здійснені оплати можуть бути враховані при примусовому виконанні судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості позичальника по кредиту згідно кредитного договору №МКЛУ-92-08 від 11 квітня 2008 року, яка складається з 48 819,77 доларів США (що в гривневому еквіваленті, за курсом долара США до гривні з розрахунку 25,3389 грн. за один долар США станом на 26 квітня 2016 року становить 1 237 039 грн. 27 коп.) заборгованості по сплаті кредиту, 2 650, 83 доларів США (що в гривневому еквіваленті, за курсом долара США до гривні з розрахунку 25,3389 грн. за один долар США станом на 26 квітня 2016 року становить 67 169 грн. 12 коп.) заборгованості за простроченим кредитом, 15 493,51 дол. США (що в гривневому еквіваленті, за курсом долара США до гривні з розрахунку 25,3389 грн. за один долар США станом на 26 квітня 2016 року становить 392 588 грн. 50 коп.) простроченої заборгованості по відсоткам та 401 905 грн. 94 коп. пені.

Щодо доводів скаржника, які зводяться до не погодження із визначенням судом першої інстанції заборгованості в іноземній валюті, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 533 Цивільного кодексу України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення.

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю").

Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі №6-1680цс15.

При цьому, у пункті 14 постанови пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" вказано, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Враховуючи викладене, а також з огляду на визначення в кредитному договорі виконання зобов'язання у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті та наявність у позивача відповідно ліцензії на використання іноземної валюти на території України, визначення судом першої інстанції заборгованості в іноземній валюті та у гривневому еквіваленті станом на дату прийняття рішення є обґрунтованим.

При цьому, визначена судом першої інстанції сума заборгованості не є більшою за суму, встановлену рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2014 року у справі № 22ц-793/1039/2014, а тому доводи апелянта в цій частині також підлягають відхиленню.

Згідно зі ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Предметом застави відповідно до ст. 576 Цивільного кодексу України може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Згідно до ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється згідно ст. 590 Цивільного кодексу України за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Положення частини 1 вказаної статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ч. 2 ст. 35 Закону).

При цьому, судом встановлено факт направлення відповідної вимоги.

У пункті 4.4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №1 від 24.11.2014 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів" зазначено, що у разі якщо право звернення стягнення на майно пов'язане з невиконанням зобов'язання, забезпеченого іпотекою, судам слід встановлювати загальний розмір вимог кредитора та виходити з того, що обов'язковою передумовою звернення стягнення на предмет іпотеки є встановлення судом факту невиконання основного зобов'язання. Невиконання зазначеної передумови відповідно до частини другої статті 35 Закону України "Про іпотеку" є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Як було зазначено вище, факт наявності у боржника заборгованості перед позивачем за кредитним договором №МКЛУ-92-08 від 11 квітня 2008 року встановлено рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12.05.2014 року у справі № 22ц-793/1039/2014.

Зазначене надає позивачу право ініціювати звернення стягнення на предмет іпотеки, яким було забезпечено виконання третьою особою-1 умов кредитного договору.

Частиною 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду, зокрема зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування - процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Як вказано у п. 4.4.3, 4.4.4 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 24.11.2014 № 1 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів", у разі якщо право звернення стягнення на майно пов'язане з невиконанням зобов'язання, забезпеченого іпотекою, судам слід встановлювати загальний розмір вимог кредитора та виходити з того, що обов'язковою передумовою звернення стягнення на предмет іпотеки є встановлення судом факту невиконання основного зобов'язання.

Якщо господарський суд визнає обґрунтованими позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, то в силу приписів статті 38, частини першої статті 39 Закону України "Про іпотеку" у резолютивній частині рішення суду має бути встановлено та зазначено початкову ціну реалізації предмета іпотеки.

З урахуванням положення частини шостої статті 38 Закону України "Про іпотеку" ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а у разі відсутності такої згоди - на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Вирішуючи питання визначення початкової ціни реалізації предмета іпотеки, слід виходити з того, що ціна предмета іпотеки встановлюється в самому договорі - відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України "Про іпотеку" вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Разом з тим, якщо між сторонами виникає спір щодо такої оцінки, то залежно від того, яка сторона її оспорює, ця сторона зобов'язана відповідно до ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України довести інший розмір початкової ціни предмета іпотеки, зокрема заявити клопотання про призначення та проведення судової експертизи (відповідна правова позиція наведена у Листі Верховного Суду України від 01.02.2015 "Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна").

На виконання вказівок, що містяться в постанові Вищого господарського суду України від 04 березня 2015 року місцевим господарським судом під час нового розгляду спору та апеляційним судом неодноразово призначалися судові експертизи для визначення ринкової вартості предмета іпотеки.

Проте, жодного разу експертизи проведені не були у зв'язку з несплатою сторонами рахунків на оплату експертизи.

Отже, суд має виходити з наявних доказів.

Так, відповідач 06 квітня 2016 року надав суду першої інстанції звіти СП ТОВ "Фавор", як суб'єкта оціночної діяльності, про оцінку вартості комплексу нежитлових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 та про експертну грошову оцінку вартості земельної ділянки, яка на праві приватної власності належить приватному підприємству "Лавіта" та розташована за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому, величина ринкової вартості комплексу нежитлових будівель становить 4 949 580 грн. 00 коп., оціночна вартість земельної ділянки - 762 150 грн. 00 коп.

Ухвалою суду від 06 квітня 2016 року розгляд справи було відкладено та надано можливість позивачу надати суду свої заперечення до звітів про оцінку майна та землі.

Позивач своїм правом на подання додаткових письмових доказів до місцевого господарського суду не скористався та не надав суду ні своїх заперечень, ні відповідних рецензій на звіти.

Водночас, судом першої інстанції було враховано, що наведенні вище звіти про оцінку нерухомого майна відповідають вимогам Закону України "Про іпотеку", зокрема, щодо визначення об'єкту оцінки, оскільки згідно п.1 договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно (комплекс нежитлових будівель), згідно переліку, що знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1, а при проведенні процедури оцінки та складанні звітів суб'єктом оціночної діяльності було дотримано вимоги, що встановлені Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", Методикою оцінки майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2003 року №1891, Національним стандартом №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року №1440; Національним стандартом №2 "Оцінка нерухомого майна" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2004 року, №1442; "Вимогами до звітів про експертну оцінку" (Інструктивний лист ФДМУ від 26 грудня 1995 року № 10-95-9281); загальною частиною до збірників укрупнених показників відновної вартості, затвердженої 13 серпня 1971 року Держкомітетом Радміну СРСР (Додаток 3), Правилами визначення фізичного зносу житлових будинків СОУ ЖКГ 75.11 - 35077234.0015:2009.

Зі звітів вбачається, що датою оцінки комплексу нежитлових будівель та земельної ділянки є 01 квітня 2016 року, а строк дії звітів складає 6 місяців з дати оцінки.

Тобто на момент прийняття оскаржуваного рішення суду оцінка предмету іпотеки була чинною.

Водночас, строк дії звіту з оцінки майна, який проводився КООП "Юрспецслужба" відсутній, сам звіт не відповідає положенням (правилам) та національним стандартам, а тому даний висновок з оцінки майна обґрунтовано не було прийнято судом першої інстанції.

Проте, слід зазначити, що суд першої інстанції, звертаючи стягнення на предмет іпотеки, який складається з комплексу нежитлових будівель, визначив вартість предмета іпотеки у загальному розмірі 5 711 730 грн. (вартість будівель + вартість земельної ділянки, на якій розташовано предмет іпотеки).

Разом з тим, вказана сума була визначена судом не вірно, оскільки до неї входить вартість земельної ділянки (762 150 грн. 00 коп.), яка в свою чергу не передавалася в іпотеку та відповідно не є предметом звернення стягнення.

З огляду на викладене, початкова ціна реалізації предмета іпотеки підлягає зменшенню на вказану суму та відповідно оскаржуване рішення слід змінити у вказаній частині, визначивши початкову ціну реалізації у розмірі 4 949 580 грн. (5 711 730 грн. - 762 150 грн. 00 коп.).

Щодо вимог позивача про визнання за ним права підпису договору купівлі-продажу в якості продавця, одержання дублікатів правовстановлюючих документів, а також про визнання за позивачем права бути замовником виготовлення та одержання витягу з реєстру прав власності на дане нерухоме майно, бути замовником здійснення поточної інвентаризації вищевказаного об'єкта, одержати копії технічного паспорта та інших правовстановлюючих документів на даний комплекс нежитлових будівель, по необхідності виготовити та одержати новий технічний паспорт та інші правовстановлюючі документи; і вимоги про визнання за позивачем права здійснювати будь-які платежі, що стосуються предмету іпотеки, слід зазначити наступне.

Так, задоволення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права публічному акціонерному товариству "Банк "Фінанси та кредит" продажу вказаного предмету іпотеки включає в себе правомочності банку щодо підпису договору купівлі-продажу, одержання правовстановлюючих документів та відповідних витягів, а також здійснення платежів, а тому відповідно додаткове задоволення вказаних вимог є неправильним з огляду на відсутність спору в цій частині (недоведеність порушення прав саме в контексті таких вимог).

Крім того, позивачем не наведено обґрунтованість визначення відповідача за такими вимогами.

Враховуючи вищевикладене, колегією суддів у задоволенні вказаних вимог відмовляється.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що вказаний строк позивачем пропущено не було, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність встановлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав, при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач 23.06.2012 за вих. №№ 49.1/29-01/280 і 49.1/29-01/285 звернувся до ОСОБА_4 з письмовими вимогами, в т.ч. і в порядку ст. 35 Закону України "Про іпотеку", в яких довів до відома останнього про наявність порушення ним п. 8.1.8. договору іпотеки, про наявність заборгованості по кредитному договору станом на 25.07.2012, вимагав у зв'язку з цим, сплатити штраф, в десятиденний строк з моменту пред'явлення вимоги достроково в повному обсязі виконати основне зобов'язання по кредитному договору та попередив про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення банку до суду. Вимоги направлялись засобами поштового зв'язку, адресатом не отримані, повернені відправнику 03.08.2012 з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Позивач 22.08.2012 за вих. №№ 49.1/29-01/292 і 49.1/29-01/293 повторно засобами поштового зв'язку направив ОСОБА_4 письмові вимоги, які останнім не отримані і повернені відправнику з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Згодом, а саме 09.01.2013 позивач за вих. № б/н звернувся до відповідача з письмовою вимогою в порядку ст. 35 Закону України "Про іпотеку", в якій попередив, що у випадку не усунення порушення зобов'язання по кредиту, не погашення заборгованості по кредиту в місячний строк з дати отримання вимоги, банк здійснюватиме звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення до суду. Вимога направлялась засобами поштового зв'язку, адресатом не отримана, повернена відправнику 07.02.2013 з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Згідно з п. 1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення. Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез'явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою.

Враховуючи те, що позивач у зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань набув права отримати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, отже відповідно право позивача на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права виникло (та відповідно перебіг позовної давності розпочався) з моменту, коли його право було порушене (особа довідалася про порушення свого права), тобто з моменту відмови відповідача виконати вимоги банку.

Як вже вказувалося, позивач направив відповідачу вимогу 09.01.2013, яка повернена відправнику 07.02.2013 з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання" (т.1, а.с.25-26), у зв'язку з чим днем пред'явлення вимоги є дата оформлення підприємством поштового зв'язку повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, тобто 07.02.2013.

Вказана вимога відповідачем виконана так і не була, а з даним позовом банк звернувся до суду 02.07.2013, що підтверджується відбитком штампу суду першої інстанції (т.1, а.с.2), тобто в межах строку позовної давності.

Враховуючи викладене, позивачем не було пропущено строку позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарським судом порушено норми процесуального права (ст. 22 ГПК) в частині прийняття до розгляду вимог позивача за зміненим предметом позову, а також не було вірно визначено вартість предмета іпотеки.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, змінити рішення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - зміні в частині визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки та вартості початкової ціни реалізації предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Крім цього, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині достягнення з позивача в доход Державного бюджету України суми недоплаченого судового збору в розмірі 7 891 грн. 11 коп., з огляду на наступне.

Так, звертаючись до суду із заявою про уточнення позовних вимог від 07 липня 2014 року, яка по суті є заявою про їх збільшення, та яку було прийнято до розгляду попереднім складом суду першої інстанції (та за якою апеляційний суд переглянув спір), позивачем не було сплачено судовий збір за збільшений розмір позовних вимог.

У вказаній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в еквіваленті до національної валюти станом на 19 червня 2013 року в розмірі 1 256 495 грн. 98 коп. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, позивач повинен був доплатити судовий збір при зверненні до суду із заявою від 07 липня 2014 року в розмірі 7 891 грн. 11 коп. (25 129 грн. 92 коп. (2% від заявленої до стягнення суми, згідно підпункту 1 пункту 2 частини 2 статті 4 чинного на той час Закону України "Про судовий збір") - 17 238 грн. 81 коп. (судовий збір сплачений при подачі позовної заяви).

В пункті 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що якщо ж до заяви про збільшення розміру позовних вимог не додано доказів сплати суми судового збору у встановленому порядку та розмірі (з урахуванням такого збільшення), то відповідна заява повертається господарським судом на підставі пункту 4 частини першої статті 63 ГПК, а у разі якщо відповідні недоліки виявлено після прийняття господарським судом заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд стягує несплачені в установленому порядку та розмірі суми судового збору за результатами розгляду справи на підставі статті 49 ГПК.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про достягнення з позивача в доход Державного бюджету України суми недоплаченого судового збору в розмірі 7 891 грн. 11 коп.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на її заявника - відповідача у справі, оскільки рішення суду в частині сум боргу, в рахунок погашення яких звернуто стягнення на предмет іпотеки, залишено апеляційним судом без змін.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного підприємства "Лавіта" на рішення Господарського суду Черкаської області від 26.04.2016р. у справі №925/1049/13 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 26.04.2016р. у справі №925/1049/13 змінити.

3. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

"1. Позов публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" в особі філії "Полтавське регіональне управління" публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" до приватного підприємства "Лавіта", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

2. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед АТ "Банк "Фінанси та кредит" за договором №МКЛУ-92-08 від 11 квітня 2008 року в розмірі 48 819,77 дол. США боргу зі сплати кредиту, (що в гривневому еквіваленті станом на 26 квітня 2016 року становить 1 237 039 грн. 27 коп.); 2 650, 83 дол. США заборгованості за простроченим кредитом, (що в гривневому еквіваленті станом на 26 квітня 2016 року становить 67 169 грн. 12 коп.); 15 493,51 дол. США простроченої заборгованості по відсоткам за кредитом, (що в гривневому еквіваленті станом на 26 квітня 2016 року становить 392 588 грн. 50 коп.); 401 905 грн. 94 коп. пені, звернути стягнення на предмет іпотеки: комплекс нежитлових будівель, який складається з адмінбудинку з прибудовою (літера А,а) - 73,6 кв.м; кімнати зразків (літера З) - 28,2 кв.м.; споруд (№1,2); замощення (№ІІ), криниці (літера К); магазину (літера Б) - 192,5 кв.м.; складу сипучих товарів з підвалом (літера В пд. В) - 1 113,6 кв.м.; матеріального складу (літера Д) - 567,6 кв.м.; нежитлові будівлі (літера Г) - 58,4 кв.м.; майстерні (літера М) - 25,1 кв.м., сторожки з ґанком (літера - Н) - 7,2 кв.м., складу (літера Є) - 6,8 кв.м., вбиральні (літера Е), що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Маньківського районного нотаріального округу Старосвітською О.Г. 13 лютого 2008 року і зареєстрованого в реєстрі за №560, що перебуває у власності приватного підприємства "Лавіта" шляхом надання права публічному акціонерному товариству "Банк "Фінанси та кредит" (04050, м. Київ, ВУЛИЦЯ СІЧОВИХ СТРІЛЬЦІВ, будинок 60, код 09807856) продажу вказаного предмету іпотеки з початковою ціною реалізації у розмірі 4 949 580 грн.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з приватного підприємства "Лавіта" (20109, Черкаська обл., Маньківський район, село Поташ, ВУЛИЦЯ УКРАЇНСЬКА, будинок 7, код 32151592) на користь публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" (04050, м. Київ, ВУЛИЦЯ СІЧОВИХ СТРІЛЬЦІВ, будинок 60, код 09807856) 18 741 грн. 90 коп. судового збору.

5. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" (04050, м. Київ, ВУЛИЦЯ СІЧОВИХ СТРІЛЬЦІВ, будинок 60, код 09807856) 7 891 грн. 11 коп. судового збору в доход Державного бюджету України за розгляд справи в господарському суді Черкаської області.".

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено:19.02.2018 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді В.В. Андрієнко

М.А. Дідиченко