ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2018 р. Справа № 926/2442/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Матущак О.І.

Якімець Г.Г.

секретар судового засідання: Шкребій А.В.

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Концерн Галнафтогаз" (надалі ПАТ "Концерн Галнафтогаз"), за вих. №23/10 від 23.10.2017р. (вх. № ЛАГС 01-05/5188/17 від 06.11.2017р.)

на рішення господарського суду Чернівецької області від 09.10.2017р. (суддя А.А. Бутирський), повний текст складено 12.10.2017р.

у справі № 926/2442/17

за позовом: ПАТ "Концерн Галнафтогаз", м. Київ

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Віойл-Зерно" (надалі ТзОВ "Віойл-Зерно"), м. Заставна, Чернівецька область

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державне підприємство «Державний центр сертифікації і експертизи» (надалі ДП «Державний центр сертифікації і експертизи»), м. Київ

про стягнення 1 059 984,00 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Толмач Г.Й. - представник (довіреність б/н від 18.08.2017р.), Гончаренко О.В. - представник (довіреність № 3 від 15.01.2018р.)

від третьої особи: не з'явився

Відповідно до п.9 Перехідних положень ГПК України в редакції від 15.12.2017р. справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Концерн Галнафтогаз" звернулося з позовом до ТзОВ "Віойл-Зерно" про стягнення 1 059 984,00 грн. збитків, що виникли у результаті неналежного виконання відповідачем умов договору складського зберігання зерна №37/16 від 25.07.2016р.

Рішенням господарського суду Чернівецької області від 09.10.2017р. у справі № 926/2442/17 відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю.

Приймаючи рішення, місцевим господарським судом було встановлено, що позивач передав відповідачеві зерно належної якості, ГМО виявлено не було. При цьому суд зазначив, що вміст ГМО перевірявся лише щодо показників pat, epsps та термінатор nos, у такому ж стані зерно було повернуто (без ГМО за згаданими показниками). У свою чергу, позивач провів дослідження щодо вмісту ГМО за показником СР4ЕPSPs, однак він не довів, що передане на зберігання зерно не містило СР4ЕPSPs. Відтак, суд дійшов висновку, що позивач не вправі вимагати стягнення збитків з відповідача за існування даного показника ГМО.

Не погоджуючись з даним рішенням, ПАТ "Концерн Галнафтогаз" подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Зокрема, скаржник стверджує, що відповідно до умов договору та Закону України «Про державну систему біобезпеки при створенні, випробуванні, транспортуванні та використанні генетично модифікованих організмів» відповідач зобов'язаний був визначити ГМО за повним спектром видів ГМО, а не за певними видами. Відтак, враховуючи, що позивач здав відповідачеві на зберігання зерно ріпаку належної якості, в свою чергу останній повернув отримане зерно неналежної якості, яке містило генетично-модифіковані організми, що підтверджується протоколами випробувань ДП "Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції", позивач вважає свої вимоги обґрунтованими та підставними.

Крім того, зазначає, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання про збільшення позовних вимог.

Апелянт явку уповноваженого представника в судове засідання 06.02.2018р. не забезпечив, причини неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. В попередніх судових засіданнях представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав повністю. Зокрема, зазначив, що позивачем належним чином доведено наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення для стягнення збитків.

Представники відповідача в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечили з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суд за вх№ 01-04/7814/17 від 17.11.2017р.), рішення суду першої інстанції вважають законним та обґрунтованим, відтак, просять суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема представники стверджують, що ТзОВ «Війол-Зерно» повернуло зерно ріпаку належної якості, що підтверджується протоколами ДП "Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації". А щодо результатів протоколів випробувань, які проведені ДП "Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції", то вважають їх не належними доказами, оскільки порядок відбору зразків було здійснено з порушенням діючого законодавства.

Третя особа явку уповноваженого представника в судові засідання не забезпечила. На адресу суду 15.01.2018р. надійшло письмове пояснення, в якому третя особа просить провести розгляд справи без участі підприємства (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-04/298/18).

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

25.07.2016р. між ПАТ "Концерн Галнафтогаз" (поклажодавець) та ТзОВ "Віойл-Зерно" (зерновий склад) було укладено договір складського зберігання зерна №37/16, згідно із умовами якого поклажодавець зобов'язувався передати на зберігання зерновому складу зерно та в установлений строк забрати його зі зберігання, якість якого відповідає базисним кондиціям та/або ДСТУ за заліковою вагою в кількості, яка визначається в залежності від якісних показників по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а зерновий склад брав на себе обов'язок прийняти таке зерно для зберігання, довести його до базисних кондицій на визначених цим договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцю або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством (а.с. 12-17 том І).

Строк зберігання ріпаку, ячменю і пшениці сторонами погоджено до 31.10.2016р. (додатковий договір №2 від 15.09.2016р., а.с 20 том І).

Згідно з п. 2.2 договору зерновий склад видає посвідчення про якість зерна.

Пунктом 2.8 договору визначено перелік документів, за наявності яких зерновий склад приймає зерно на зберігання. Одним з таких документів є свідоцтво про вміст ГМО на кожну партію зерна, виданого відповідно атестованою лабораторією. У разі ненадання поклажодавцем свідоцтва про вміст ГМО на кожну партію зерна, зерновий склад має право самостійно проводити у відповідно атестованій лабораторії визначення вмісту ГМО на кожну партію зерна, за рахунок поклажодавця.

Відповідно до п. 5.22 договору при поверненні товару, поклажодавець має заявити про нестачу або пошкодження товару у письмовій формі одночасно з його одержанням, а щодо нестачі та пошкодження, які не могли бути виявлені при звичайному способі прийняття товару, - протягом трьох днів після його одержання. У разі відсутності поклажодавця вважається, що зерновий склад повернув товар відповідно до умов договору (ч. 3 ст. 959 ЦКУ). Після передачі товару зерновий склад повернув товар відповідно до умов договору та належним чином виконав свої зобов'язання.

Як зазначає позивач, на зберігання відповідачу було передано зерно ріпаку належної якості, яке придбане позивачем в сільськогосподарських виробників:

- складська квитанція №6707 від 25.07.2016р., залікова вага 732 374 кг., переоформлено з СГТОВ "Добробут". Підтвердженням належної якості зазначеної партії зерна була картка аналізу зерна №39 від 15.07.2016р. про відсутність відомостей про вміст в зерні ГМО, а також протокол випробувань ДП "Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" №1255 від 14.07.2016р. про не виявлення трансгенних послідовностей ГМО pat, epsps та термінатор nos (а.с. 21, 25-28 том І);

- складська квитанція №6705 від 25.07.2016р., залікова вага 1 577 315 кг., переоформлено з ПП "Форватор". Підтвердженням належної якості зазначеної партії зерна була картка аналізу зерна №115 від 25.07.2016р. про відсутність відомостей про вміст в зерні ГМО, а також протоколи випробувань ДП "Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" №1256, №1257 від 14.07.2016р. про не виявлення трансгенних послідовностей ГМО pat, epsps та термінатор nos (а.с. 22, 29-30, 34-37 том І);

- складська квитанція №6723 від 28.07.2016р., залікова вага 472 023 кг., переоформлено з ФГ "Джерело". Підтвердженням належної якості зазначеної партії зерна була картка аналізу зерна №116 від 25.07.2016р. про відсутність відомостей про вміст в зерні ГМО (а.с. 23, 31-32 том І);

- складська квитанція №6724 від 29.07.2016р., залікова вага 92 231 кг., переоформлено з ФГ "Рідне село". Підтвердженням належної якості зазначеної партії зерна була картка аналізу зерна №124 від 26.07.2016р. про відсутність відомостей про вміст в зерні ГМО (а.с. 24, 33-34 том І).

Як зазначає позивач, 02.03.2016р. між ПАТ «Концерн Галнафтогаз» (комітент) та ПП «ОККО-Нафтопродукт» (комісіонер) був укладений договір № К-03/16-АТ комісії на продаж товару, згідно із умовами якого комісіонер за дорученням комітента зобов'язується укласти з нерезидентами України правочини щодо продажу належної комітенту продукції та сировини (а.с. 58-62 том І).

11.04.2016р. між ПП «ОККО-Нафтопродукт» (клієнт) та ТзОВ «Компанія «Мелагрейн» (експедитор) було укладено генеральний договір транспортного експедирування № 110416/575-е, згідно із умовами якого експедитор зобов'язався виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з внутрішнім, експертно-імпортним та транзитним перевезенням вантажів залізничним, автомобільним та іншими видами транспорту по території України та інших держав (а.с. 63-70 том І).

22.07.2016р. між ПП «ОККО-Нафтопродукт» (продавець) та Lateo Trading s.r.o (покупець) було укладено контракт № К-АТ/L-Р, згідно із умовами якого продавець зобов'язався поставити покупцю до 10.08.2016р. український ріпак вищого та/або 1-го класу, придатний для виробництва олії, який має відповідати ДСТУ-4966:2008 та не містить ГМО (а.с. 73-79 том І).

01.08.2016р. позивач направив відповідачеві листа, в якому просив відвантажити ріпак в кількості 2873,943 т, який знаходиться на зберіганні відповідача, в залізничні вагони експедиторської компанії ТзОВ «Компанія «Мелагрейн» (а.с. 51 том ІІ).

04.08.2016р. здійснено відбір проб зерна, яке зберігалось на складі відповідача, для проведення лабораторних досліджень (а.с. 116-123 том І).

В ході виконання заявки, при відвантажені, сюрвеєрська компанія ТзОВ «Проконтрол ЛТД» провела тестові дослідження на наявність ГМО. За результатами таких досліджень в зерні було виявлено ГМО, що підтверджується сертифікатом якості від 12.08.2016р. (а.с. 38 том І).

Відтак було прийнято рішення призупинити навантаження вагонів. В зв'язку з чим, позивач стверджує, що у нього виникло зобов'язання перед ТзОВ «Компанія «Мелагрейн» щодо оплати вимушеного простою вагонів та маневрових робіт пов'язаних з відвантаженням та розвантаженням ріпаку на суму 21 659,50 грн. (а.с. 71-72 том І).

Враховуючи, що позивач вчасно не зміг виконати свої зобов'язання по контракту № К-АТ/L-Р від 22.07.2016р. щодо відвантаження ріпаку без ГМО, даний контракт був розірваний, в зв'язку з чим 30.01.2017р. позивачу було виставлено претензію про сплату штрафних санкцій в розмірі 19 600 дол.США, що складає 515 088,00 грн. станом на момент подання позову (а.с.80-83 том І).

12.08.2016р. позивач знову направив відповідачеві листа, в якому просив відвантажити ріпак в кількості 2873,943 т, який знаходиться на зберіганні відповідача, в залізничні вагони експедиторської компанії (а.с. 52 том ІІ).

12.08.2017р. та 07.10.2016р. на замовлення позивача третьою особою проведено випробування ріпака, за результатами якого виявлено ГМО СР4ЕPSPs (а.с. 34-52 том І).

Враховуючи, що ріпак, який знаходився на зберіганні відповідача, був не належної якості, тобто містив ГМО СР4ЕPSPs, позивач був змушений поставити товар (ріпак) не по ціні, яка була первинно зазначена в контрактах від 17.08.2016р., 18.08.2016р. (а.с. 84-95 том І), а по заниженій ціні через виявлені в товарі ГМО, в зв'язку з чим позивачу було завдано збитки у розмірі суми, на яку знизилася ринкова вартість такого ріпаку, що складає 523 237,00 грн.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача збитків за неналежне виконання останнім умов договору складського зберігання зерна № 37/16 від 25.07.2016р., оскільки позивач вважає, що саме протиправні дії відповідача призвели до того, що позивач поніс збитки, пов'язанні з порушенням зобов'язань по поставці товару перед третіми особами та інших додаткових витрат на загальну суму 1 059 984,00 грн.

В свою чергу відповідач заперечив проти позову, зазначив, що на замовлення ТзОВ «Віойл-Зерно» 22.07.2016р. та 05.08.2016р. ДП "Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" провело випробовування зразків ріпаку, що перебувало на зберіганні відповідача, про що складено відповідні протоколи. За даними протоколами перевірені зразки відповідають вимогам НД за наведеними показниками, а у перевірених зразках (2 кг.) не виявлено трансгенні послідовності ГМО pat, epsps та термінатор nos (а.с. 6-15 том ІІ).

ТзОВ «Віойл-Зерно» відвантажило ПАТ "Концерн Галнафтогаз" зерно, яке перебувало на зберіганні у відповідача, що підтверджується видатковими накладними за вересень-жовтень 2016 року (а.с. 31-44 том ІІ), а також відповідними актами здачі-приймання робіт (надання послуг), які підписані позивачем без будь-яких зауважень щодо якості послуг відповідача за договором (а.с. 16-30 том ІІ).

Відтак, товариство виконало належним чином умови договору складського зберігання зерна, вчасно повернув зерно з такими ж показниками якості, які були на момент прийняття ріпаку.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Відповідно до ч. 1 та п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

Статтею 22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За змістом статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані ним збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Положеннями статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом ст. 623 ЦК України, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; розміру збитків; причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доводиться кредитором (ч.2 ст. 623 ЦК України).

Частино 3 ст. 225 ГК України визначено, що при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Приписами ст. 949 ЦК України визначено, що зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Згідно ст. 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця. Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Відповідно ст. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості, у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

З аналізу наведених норм вбачається, що зберігач повинен повернути річ у такому ж стані, в якому отримав.

Згідно ст. 15 Закону України «Про державну систему біобезпеки при створенні, випробуванні, транспортуванні та використанні генетично модифікованих організмів» забороняється промислове виробництво та введення в обіг ГМО, а також продукції, виробленої із застосуванням ГМО, до їх державної реєстрації. Суб'єкти господарювання під час проведення всіх операцій з передачі продукції, що містить ГМО або отримана з їх використанням, забезпечують надання суб'єктам господарювання, яким вони передають таку продукцію, копії декларації, зазначеної в частині другій цієї статті.

Якість зерна та продуктів його переробки, що виробляються в Україні або ввозяться на митну територію України, має відповідати державним стандартам та іншим нормативним документам. Якість експортного зерна та продуктів його переробки може відповідати вимогам, що зафіксовані сторонами в експортному контракті (ч.1 ст. 21 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні»).

У п. 2.4 договору складського зберігання зерна № 37/16 від 25.07.2016р. зазначено, що при прийнятті ріпаку лабораторія зернового складу визначає якісні показники, згідно вимог ДСТУ 4966:2008.

Пунктом 2.8 договору складського зберігання зерна № 37/16 від 25.07.2016р. визначено перелік документів, за наявності яких зерновий склад приймає зерно на зберігання. Одним з таких документів є свідоцтво про вміст ГМО на кожну партію зерна, виданого відповідно атестованою лабораторією. У разі ненадання поклажодавцем свідоцтва про вміст ГМО на кожну партію зерна, зерновий склад має право самостійно проводити у відповідно атестованій лабораторії визначення вмісту ГМО на кожну партію зерна, за рахунок поклажодавця.

Як зазначалося вище, відповідач отримав від позивача на зберігання зерно (ріпак) належної якості, що підтверджується картками аналізу зерна про відсутність відомостей про вміст в зерні ГМО, а також протоколами випробувань ДП "Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" про не виявлення трансгенних послідовностей ГМО pat, epsps та термінатор nos (а.с. 25-37 том І).

В свою чергу, відповідач повернув позивачу зерно такої ж якості, доказом чого є протоколи випробувань від 22.07.2016р. та 05.08.2016р. здійсненні ДП "Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" в яких зазначено, що перевірений зразок відповідає вимогам НД за наведеними показниками. В перевірених зразках не виявлено трансгенні послідовності ГМО pat та термінатор nos (а.с. 6-15 том ІІ).

Слід зазначити, що вміст ГМО перевірявся лише щодо показників pat, epsps та термінатор nos, у такому ж стані зерно було повернуто (без ГМО за згаданими показниками).

Проаналізувавши умови договору складського зберігання зерна № 37/16 від 25.07.2016р., колегія суддів зазначає, що вони не містять обов'язку зернового складу проводити перевірку зерна на вміст ГМО за більш широким спектром.

Натомість, позивач самостійно провів дослідження щодо вмісту ГМО за показником СР4ЕPSPs, однак він не довів, що передане на зберігання зерно не містило СР4ЕPSPs, оскільки згідно протоколів випробувань ДП "Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" зерно перевірялося лише на трансгенні послідовності ГМО pat, epsps та термінатор nos.

Відповідно, суд вважає, що позивач не вправі вимагати стягнення збитків з відповідача за існування даного показника ГМО.

Що ж до самих якісних показників зерна (ріпаку), які мають відповідати вимогам ДСТУ 4966:2008, то як вбачається з матеріалів справи, такі зауваження у позивача до відповідача відсутні.

Відтак, твердження позивача, про те, що відповідачем було порушено умови договору щодо повернення позивачу неякісного ріпаку, є безпідставним та спростовується вищенаведеним.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що спірний ріпак був експортований позивачем компанії "Lateo Trading s.r.o" У митних деклараціях не було зазначено, що ріпак, який експортується містить ГМО, навпаки було зазначено, що поставляється насіння ріпаку ціле неподрібнене, 1-го класу, придатне для виробництва олії, врожаю 2016 року, якісні показники згідно ДСТУ 4966:2008 (а.с. 97-101 том І).

З огляду на вищенаведене, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, вимагаючи відшкодування збитків, не довів факт порушення відповідачем зобов'язання, розмір збитків та причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками. Відповідно суд дійшов правильного висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 1 059 984,00 грн. збитків, завданих внаслідок передачі неякісного товару є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Щодо твердження скаржника про безпідставну відмову судом першої інстанції у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.10.2017р. позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог на 89 157,25 грн. (а.с. 89-90 том ІІ).

Частина 4 ст. 22 ГПК України (в редакції чинної на момент прийняття судом рішення) надає позивачу право до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог.

У 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011р. зазначено, що при поданні заяви про збільшення або зменшення розміру позовних вимог, позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Крім того, у зв'язку із збільшенням позивачем розміру позовних вимог відповідач вправі вимагати відкладення розгляду справи (у межах строків вирішення спору, передбачених статтею 69 ГПК) для подання відповідних доказів, але лише в тому випадку, коли таке збільшення обґрунтовується обставинами, про які не було зазначено в позовній заяві, та/або доказами, відсутніми у матеріалах справи (п.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» №6 від 23.03.2012р.).

Оскільки позивачем не було долучено до матеріалів справи доказів надіслання вказаної вище заяви відповідачу та третій особі, а також, враховуючи, що строк вирішення спору закінчувався 12.10.2017р., відповідно суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у прийнятті такої заяви.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

В свою чергу відповідачем належними та допустимими доказами підтверджено підставність своїх доводів.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 129 ГПК України при відмові в позові судовий збір покладається на позивача.

Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Чернівецької області від 09.10.2017р. у справі № 926/2442/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в порядку, визначеному статтею 288 ГПК України.

4. Справу повернути до господарського суду Чернівецької області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Матущак О.І.

Якімець Г.Г.