ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06.02.2018 Справа № 905/2805/17

Господарський суд Донецької області у складі судді Левшиної Я.О., при секретарі судового засідання Конько В.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою: Публічного акціонерного товариства Нікопольський завод феросплавів, м.Нікополь, Дніпропетровська область

до відповідача: Приватного акціонерного товариства Маріупольський комбінат Азовсталь, м. Маріуполь, Донецька область

про стягнення пені в розмірі 38221,42грн., 3% річних у розмірі 4586,56грн.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1 (за довіреністю №09-18/619 від 28.12.2017р.).

Відповідно до вимог ст.223 ГПК України судовий розгляд здійснювався за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з фіксацією у протоколі судового засідання.

У судовому засіданні 06.02.2018р. суд виходив до нарадчої кімнати для ухвалення рішення.

СУТЬ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів», м.Нікополь, Дніпропетровська область звернулось до господарського суду Донецької області із позовом до Приватного акціонерного товариства «Маріупольський комбінат «Азовсталь», м. Маріуполь, Донецька область про стягнення пені в розмірі 38221,42грн., 3% річних у розмірі 4586,56грн.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, позовну заяву призначено до розгляду судді Левшиній Я.О.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором поставки №171515/1703977 від 10.07.2017р., внаслідок чого виникли підстави для нарахування пені та 3% річних.

Нормативно позивач обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на ст. ст. 193, 230, 265, 267 Господарського кодексу України, ст. ст. 526, 530, 625, 629 Цивільного кодексу України.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав: договір поставки №171515/1703977 від 10.07.2017р. зі специфікаціями та додатковою угодою до нього; залізничні накладні: №45155140 від 07.08.2017р., №45155124 від 07.08.2017р., №45333440 від 11.08.2017р., №45888252 від 21.08.2017р., №45888161 від 24.08.2017р.; рахунки: №214504 від 07.08.2017р., №214595 від 07.08.2017р., №214556 від 11.08.2017р., №214789 від 24.08.2017р., №214788 від 24.08.2017р. та докази їх направлення відповідачу; довідку №168-60012БТ від 14.11.2017р.; правоустановчі документи.

20.12.2017р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позовних вимог заперечив, посилаючись на проведення антитерористичної операції, нестабільну та кризову обстановку у Донецькому регіоні, зниження зовнішнього та внутрішнього попиту на продукцію, зростання цін на ресурси, зниження обсягів виробництва, заборгованість підприємств-контрагентів перед відповідачем, наявність непрямих збитків та упущену вигоду. Крім того, просив суд зменшити розмір заявленої до стягнення пені на 80%. До відзиву надав: правоустановчі документи; наказ №532 від 12.11.2015р., №605 від 25.12.2015р., розпорядження по РБЦ; баланс (звіт про фінансовий стан), складений станом на 30.06.2017р.

11.01.2018р. від позивача надійшла заява №2018.01.05-46-4016, в якій останній просив не приймати заяву відповідача про зменшення пені на 80%.

22.01.2018р. від позивача надійшла відповідь на відзив №2018.01.18/36-4016 б/д, в якій останній, посилаючись на безпідставність доводів відповідача, викладених у відзиві, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, у задоволенні клопотання про зменшення розміру пені відмовити.

01.02.2018р. від позивача надійшло клопотання, в якому останній підтримав позовні вимоги та заяву про повернення надмірно сплаченого судового збору та просив розглянути справу за відсутності його представника.

Представник позивача у судове засідання 06.02.2018р. не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача у судове засідання 06.02.2018р. зявився, проти задоволення позовних вимог заперечив, підтримав заяву про зменшення пені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

10.07.2017р. між сторонами був укладений договір поставки №171515/1703977 (далі договір) згідно з умовами якого, позивач (постачальник) зобовязався поставити та передати у власність відповідача (покупця) феросплави, протягом строку з 01.08.2017р. по 31.08.2017р. на умовах, у кількості та строки, вказані у специфікаціях до договору, які є його невідємними частинами, а відповідач - прийняти та оплатити згідно п.3.4 договору.

Згідно до п.2.1 договору, поставка товару здійснюється на умовах СРТ, залізнична станція Сартана Донецької залізниці. Можливе постачання товару на умовах ФСА, склад вантажовідправника, автотранспортом покупця. Партією поставки товару за цим договором є кількість товару, відвантаженого для перевезення за однією залізничною накладною.

Відповідно до п.2.3 договору, датою поставки товару при постачанні залізничним транспортом вважається дата штемпеля на залізничній накладній станції вантажовідправника.

Пунктом 3.4 договору встановлено, що відповідач здійснює оплату товару, що постачається, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача протягом 30 банківських днів з дати поставки товару.

Згідно п. 3.8 договору при перерахуванні коштів на рахунок постачальника, покупець зобовязаний зазначити «Оплата за товар за договором №171515/1703977 від 10.07.2017р.», за рахунком-фактури, отриманому покупцем за допомогою факсимільного та/або електронного звязку.

Відповідно до п.7.6 договору, у випадку порушення покупцем строків оплати за поставлений товар, останній сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідний період, за кожен день прострочення оплати.

Даний договір набирає чинності 01.08.2017р. та діє до 01.11.2017р. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання взятих на себе зобовязань за договором (п.8.6. договору).

Сторонами до договору поставки №171515/1703977 від 10.07.2017р. було підписано специфікації, зокрема: №1 від 02.08.2017р., №2 від 02.08.2017р.

На виконання умов договору поставки №161503/1506162 від 25.12.2015р. позивач поставив відповідачу товар за залізничними накладними: №45155140 від 07.08.2017р., №45155124 від 07.08.2017р., №45333440 від 11.08.2017р., №45888252 від 21.08.2017р., №45888161 від 24.08.2017р. на загальну суму 59268903,66грн.

Відповідач здійснив оплату поставленого товару, що підтверджується платіжними дорученнями, наданими до матеріалів справи.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань, позивач звернувся до господарського суду з розглядуваним позовом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у сукупності (ст.86 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного позову полягає у примусовому спонуканні відповідача до сплати пені та 3% річних договором поставки №171515/1703977 від 10.07.2017р.

Враховуючи статус сторін, характер правовідносин між учасниками договору, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами укладеного договору поставки №171515/1703977 від 10.07.2017р.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору, кореспондуючі права та обов'язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки.

Як встановлено ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 1ст. 712 Цивільного кодексу України за поставлену продукцію покупець зобов'язаний сплатити постачальнику певну грошову суму. В силу приписів ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 2 ст.712 Цивільного кодексу України до правовідносин постачання застосовуються норми Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, які (ст.655, ч.1 ст.691) також передбачають обов'язок покупця сплатити за придбаний товар певну суму грошових коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1, 2 ст. 692 цього Кодексу визначено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару. Як було встановлено судом, сторони визначили порядок оплати, за яким покупець зобов'язаний сплатити суму за товар в строк, який визначений в договорі поставки №171515/1703977 від 10.07.2017р., а саме - протягом 30 банківських днів з дати поставки товару.

Отже позивач здобув право вимоги з оплати поставленого товару за залізничними накладними: №45155140 від 07.08.2017р., №45155124 від 07.08.2017р. 20.09.2017р.; №45333440 від 11.08.2017р. 26.09.2017р.; №45888252 від 24.08.2017р., №45888161 від 24.08.2017р. 07.10.2017р.

Приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідач здійснив оплату поставленого товару з порушенням строку, визначеного у договорі.

Таке неналежне виконання грошових зобов'язань кваліфікується судом як їх порушення у розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України, а сам відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання у розумінні ч. 1 ст. 612 цього Кодексу.

Статтями 610, 611 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Дані наслідки порушення зобов'язання передбачені і ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України. Згідно норм зазначених статей у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно п.п. 1, 3 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Сторони п. 7.6. договору встановили, що випадку порушення покупцем строків оплати за поставлений товар, передбачених даним договором поставки, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої у відповідному періоді, за кожен день прострочення оплати.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши арифметичний розрахунок пені та 3% річних, періоди, правові підстави, порядок їх нарахування, суд дійшов висновку, що вказані вимоги у заявлених позивачем розмірах є обґрунтованими.

Разом з тим, відповідач у відзиві на позовні заяву заявив клопотання про зменшення заявленої позивачем до стягнення розміру пені на 80%.

Згідно з ч.1 ст.233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Як встановлено судом, позивачем всупереч вимог ст.ст. 74, 77 Господарського процесуального кодексу України не доведено жодними доказами факту виникнення в нього збитків внаслідок допущення прострочення виконання відповідачем своїх зобовязань за договором поставки №171515/1703977 від 10.07.2017р.

При цьому, як встановлено судом, з боку відповідача припущено незначне прострочення виконання своїх зобовязань перед позивачем та повністю виконано свої зобовязання з оплати отриманого від позивача товару. У матеріалах справи також міститься баланс (звіт про фінансовий стан) відповідача станом на 30.06.2017р. та накази №532 від 12.11.2015р., №605 від 25.12.2015р. про заходи в період зниження обсягів виробництва та погіршення фінансово-економічного стану комбінату.

Крім цього, наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ №33/6/а від 07.10.2014р. «Про визначення районів проведення антитерористичної операції і термінів її проведення» визначено, що Донецька і Луганська області (без винятків) входять до території проведення АТО з 07.04.2014р. Враховуючи місцезнаходження відповідача (м.Маріуполь), останній здійснює свою господарську діяльність на території проведення антитерористичної операції.

За таких обставин, враховуючи надані до матеріалів справи докази, приймаючи до уваги незначне припущення прострочення при виконанні відповідачем своїх зобовязань перед позивачем, а також відсутність відомостей щодо понесення позивачем у звязку з цим збитків, суд дійшов висновку про наявність виняткових підстав для зменшення розміру заявленого до стягнення позивачем розміру пені на 50%, в результаті чого стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня в сумі 19110,71грн.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення пені та стягнення з відповідача: пені в розмірі 19110,71грн., 3% річних в розмірі 4586,56грн.

Судовий збір підлягає віднесенню на відповідача повністю, враховуючи, що, за висновками суду, спір по справі виник внаслідок неправильних дій відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 42, 74, 77, 86, 123, 129, 178, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів", м. Нікополь, Дніпропетровська область до Приватного акціонерного товариства металургійний комбінат Азовсталь, м. Маріуполь, Донецька область про стягнення пені в розмірі 38221,42грн., 3% річних у розмірі 4586,56грн. задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Металургійний комбінат Азовсталь, (87500, Донецька область, м. Маріуполь, Орджонікідзевський район, вул. Лепорського, 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (53200 Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Електрометалургів, буд.310, ) пеню в розмірі 19110,71грн., 3% річних в розмірі 4586,56грн., витрати з оплати судового збору в розмірі 1600,00грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 19110,71грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги, якщо його не скасовано, - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У судовому засіданні 06.02.2018р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписаний 07.02.2018р.

Суддя Я.О. Левшина