ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2018 р. Справа № 922/3579/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Тихий П.В., суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Довбиш А.Ю.

за участю представників сторін:

позивач – не з’явився;

відповідач – не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №3927Х/1-35) на рішення господарського суду Харківської області від 06 грудня 2017 року у справі №922/3579/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія здоров’я”, м. Дніпро

до Приватної фірми “Альфа-Україна Лізинг”, м. Мерефа Харківської обл.

про стягнення 47877,57 грн, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю “Компанія здоров’я плюс”, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача - Приватної фірми “Альфа-Україна Лізинг” грошові кошти в сумі 47877,57 грн., з яких: 25988,97 грн. основного боргу; 2203,59 грн. 3% річних; 19685,01 грн. інфляційних втрат у зв’язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №01/09/13-я-43 від 01.09.2013 р. щодо своєчасного та повного проведення розрахунків за поставлений товар.

Рішенням господарського суду Харківської області від 06 грудня 2017 року у справі №922/3579/17 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватної фірми “Альфа-Україна Лізинг” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія здоров’я” 15478,60 грн основного боргу, 11197,68 грн інфляційних, 1290,72 грн 3% річних, 934,62 грн судового збору. В решті позову відмовлено.

Відповідач подав до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та неповне з’ясування обставин, які мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову і прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в позові повністю.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 26.12.2017 року відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою та встановлено строк позивачу для подання відзиву на апеляційну скаргу - 15 днів з дня вручення йому копії даної ухвали.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, таким, що спростовує твердження, викладені в апеляційній скарзі, у зв’язку з чим, просив залишити рішення господарського суду без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 року призначено справу до розгляду на 13 лютого 2018 року об 11:30 год.

У судове засідання 13 лютого 2018 року учасники процесу не з’явились, повноважних представників до суду не направили.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторін, а також положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю учасників справи, за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши та проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.09.2013 р. між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, укладено договір поставки №01/09/13-я-43, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов’язується поставляти та передавати у власність покупцю визначений цим договором товар, а покупець зобов’язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. п. 2.1 договору поставка товару за цим договором здійснюється постачальником на підставі зробленої заявки покупця (направленої по факсу чи електронною поштою) протягом трьох календарних днів з моменту її отримання. Постачальник має право на дострокову поставку товару. Сторонами досягнуто домовленості здійснювати постачання товару по даному договору безперервно та ритмічно, не менше двох разів за один календарний місяць, виходячи з потреби покупця в товарі. Якщо протягом календарного місяця буде здійснено одну (або не здійснено жодної поставки товару) і це буде пов’язано з тим, що у покупця не виникатиме потреби в постачанні товару, жодна зі сторін не матиме претензій до іншої сторони та не нестиме відповідальності.

Згідно з п. 2.3 договору, поставка партії товару здійснюється силами та за рахунок постачальника на склад покупця, який знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Морозова, буд. 7.

Пунктом 2.5 договору передбачено, що поставка партії товару вважається виконаною постачальником в момент передачі партії товару покупцю. Перехід ризику випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) товару від постачальника до покупця відбувається в момент підписання покупцем видатково-прибуткової накладної на партію товару.

Згідно з п. 4.1. – 4.2. договору, покупець оплачує поставлений постачальником товар за цінами, що визначені за одиницю товару у специфікації. Перегляд цін на товари, які пропонуються постачальником до поставки за цим договором, здійснюється шляхом узгодження та підписання нової специфікації зі зміненими цінами на товари, що поставляються. Ціна на товар, яка входить у партію поставки, підтверджується у заявці покупця та вказується у видатково-прибуткових накладних. Зміна ціни товару після його поставки покупцю не допускається.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що оплата за кожну поставлену партію товару здійснюється покупцем по мірі реалізації, один раз в тридцять днів, після реалізації покупцем поставленого товару третім особам.

Відповідно до п. 5.2. договору, оплата здійснюється шляхом переказу покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що визначений у договорі або внесення грошових коштів у касу постачальника.

Пунктом 5.4. договору передбачено, що покупець надає постачальнику звіт про реалізований товар кожні 30 днів.

При цьому, пунктами 6.1 та 6.2 договору передбачено, що граничним терміном реалізації товару являється 90 діб, після чого поставлений, але не реалізований, товар підлягає поверненню постачальнику. З настанням строку, передбаченого п. 6.1 даного договору, постачальник зобов’язується вивести нереалізований товар у 5 денний строк. Покупець додатково сповіщає постачальника про настання граничного терміну реалізації товару шліхом направлення письмового повідомлення по факсу чи поштовим переказом.

Як зазначає позивач, ним на виконання умов договору поставлено відповідачу товар, проте, відповідач в повному обсязі та у визначений договором строк не оплатив його вартість. Позивач зазначає, що відповідач має заборгованість за договором в загальній сумі 25988,97 грн. за наступними накладними:

№ ЗП-00734 від 14.05.2014 р. на суму 598,87 грн.;

№ ЗП-00735 від 14.05.2014 р. на суму 533,30 грн.;

№ ЗП-00736 від 14.05.2014 р. на суму 487,75 грн.;

№ ЗП-00737 від 14.05.2014 р. на суму 1497,48 грн.;

№ ЗП-00738 від 14.05.2014 р. на суму 578,86 грн.;

№ ЗП-00739 від 14.05.2014 р. на суму 578,86 грн.;

№ ЗП-00960 від 20.06.2014 р. на суму 523,32 грн. (з урахуванням видаткової накладної на повернення №ЖИ-Нв-0000058 від 07.04.2015 р. на суму 30,00 грн.);

№ ЗП-00961 від 20.06.2014 р. на суму 528,72 грн.;

№ ЗП-00962 від 20.06.2014 р. на суму 587,52 грн.;

№ ЗП-00963 від 20.06.2014 р. на суму 1224,60 грн.;

№ ЗП-00964 від 20.06.2014 р. на суму 529,92 грн.;

№ ЗП-00965 від 20.06.2014 р. на суму 518,64 грн.;

№ ЗП-00966 від 20.06.2014 р. на суму 597,60 грн.;

№ ЗП-00967 від 20.06.2014 р. на суму 518,64 грн.;

№ ЗП-01112 від 18.07.2014 р. на суму 534,99 грн. (з урахуванням видаткової накладної на повернення № ЖИ-Нв-0000220 від 05.08.2015р. на суму 97,00 грн.);

№ ЗП-01113 від 18.07.2014 р. на суму 693,19 грн.;

№ ЗП-01114 від 18.07.2014 р. на суму 1764,07 грн.;

№ ЗП-01115 від 18.07.2014 р. на суму 563,59 грн.;

№ ЗП-01116 від 18.07.2014 р. на суму 646,75 грн. (з урахуванням видаткової накладної на повернення № ЧГ-Нв-0000495 від 07.05.2015р. на суму 30,00 грн.);

№ ЗП-01117 від 18.07.2014 р. на суму 499,20 грн. (з урахуванням видаткової

накладної на повернення № ЦС-Нв-0009326 від 08.05.2015р. на суму 133,99

грн.);

№ 311-01487 від 02.10.2014 р. на суму 680,76 грн. (з урахуванням видаткової

накладної на повернення № АЗ-Нв-0000015 від 09.04.2015р. на суму 42,00 грн.);

№ЗП-01543          від 13.10.2014 р. на суму 3591,62 грн.;

№ЗП-01544          від 13.10.2014 р. на суму 1267,68 грн.;

№ЗП-01652 від 23.10.2014 р. на суму 715,20 грн. (з урахуванням видаткової накладної на повернення № ЖИ-Нв-0000058 від 07.04.2015р. на суму 13,20 грн.);

№ ЗП-01654 від 23.10.2014 р. на суму 1052,40 грн.;

№ ЗП-01655 від 23.10.2014 р. на суму 1120,56 грн. (з урахуванням видаткової накладної на повернення № КН Нв-0000176 від 03.03.2015р. на суму 74,88 грн.);

№ ЗП-01657          від 23.10.2014 р. на суму 931,44 грн.;

№ ЗП-01659          від 23.10.2014 р. на суму 931,44 грн.;

№ ЗП-01662 від 23.10.2014 р. на суму 797,76 грн.;

№ ЗП-01664 від 23.10.2014 р. на суму 894,24 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач заперечує факт отримання товару від позивача за такими накладними: № ЗП-00960 від 20.06.2014 р., № ЗП-00965 від 20.06.2014 р., № ЗП-01112 від 18.07.2014 р., № ЗП-01116 від 18.07.2014 р., № ЗП-01115 від 18.07.2014 р., № ЗП-01487 від 02.10.2014 р., № ЗП-01652 від 23.10.2014 р., № ЗП-01655 від 23.10.2014 р., № 01657 від 23.10.2014 р., за всіма іншими накладними факт отримання товару підтверджує, однак, заперечує проти виникнення зобов’язання щодо оплати отриманого за ними товару, оскільки вважає, що строк оплати цього товару згідно з умовами договору ще не настав.

У зв’язку з чим, позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором в сумі 25988,97 грн.

Крім того, в зв’язку з простроченням відповідачем своїх зобов’язань, позивачем також нараховано до стягнення з відповідача 19685,01 грн. інфляційних та 2203,59 грн. 3% річних за прострочення оплати за кожною з видаткових накладних по 09.10.2017 р. щодо річних та по серпень 2017 р. щодо інфляційних.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов’язання, що виникає між суб’єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб’єкт (зобов’язана сторона, у тому числі боржник) зобов’язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб’єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб’єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку.

Господарські зобов’язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Приписами статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 712 Цивільного кодексу України, згідно з якою за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, встановлених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До обов'язків покупця ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України відносить обов'язок оплати товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено свободу договору, за якою відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися у встановлений строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

У відповідності до п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Статтею 1 цього Закону встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Кожною стороною (підприємством), що брала участь у здійсненні господарської операції, мають бути отримані первинні документи для записів у регістрах бухгалтерського обліку, інформація в яких ідентично засвідчує зміст господарської операції. Первинні документи складаються на бланках типових форм, затверджених Міністерством статистики України, а також на бланках спеціалізованих форм, затверджених міністерствами і відомствами України.

Пунктом 2 ст. 9 цього Закону встановлено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як встановлено в оскаржуваному рішенні, видаткові накладні, якими позивач обґрунтовує факт здійснення поставки на користь позивача за № ЗП-00960 від 20.06.2014 р., № ЗП-00965 від 20.06.2014 р., № ЗП-01112 від 18.07.2014 р., № ЗП-01116 від 18.07.2014 р., № ЗП-01115 від 18.07.2014 р., № ЗП-01487 від 02.10.2014 р., № ЗП-01652 від 23.10.2014 р., № ЗП-01655 від 23.10.2014 р., № 01657 від 23.10.2014 р. не містять підписів отримувача товару та не скріплені печаткою підприємства.

Судом зазначено, що доказів поставки товару за зазначеними накладними позивач суду не надав, а відповідач факт отримання товару за цими накладними заперечує, у зв’язку з чим, господарський суд, на думку колегії суддів, дійшов висновку про недоведеність позивачем факту здійснення поставки товару на користь відповідача за вказаними накладними, що дало підстави місцевому суду прийняти рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення боргу за цими накладними.

Разом з тим, оскільки інші надані позивачем накладні № ЗП-00734 від 14.05.2014 р., № ЗП-00735 від 14.05.2014 р. № ЗП-00736 від 14.05.2014 р. № ЗП-00737 від 14.05.2014 р. № ЗП-00738 від 14.05.2014 р. № ЗП-00739 від 14.05.2014 р. № ЗП-00961 від 20.06.2014 р. № ЗП-00962 від 20.06.2014 р. № ЗП-00963 від 20.06.2014 р., № ЗП-00964 від 20.06.2014 р. № ЗП-00966 від 20.06.2014 р. № ЗП-00967 від 20.06.2014 р. № ЗП-01113 від 18.07.2014 р. № ЗП-01114 від 18.07.2014 р. № ЗП-01117 від 18.07.2014 р., №ЗП-01543 від 13.10.2014 р. №ЗП-01544 від 13.10.2014 р. на суму 1267,68 грн., № ЗП-01654 від 23.10.2014 р., № ЗП-01659          від 23.10.2014 р. № ЗП-01662 від 23.10.2014 р. № ЗП-01664 від 23.10.2014 р. містять підписи та печатки підприємств позивача та відповідача, а відповідач при цьому не заперечує отримання товару за цими накладними, суд правомірно, на думку колегії суддів апеляційного суду, визнав факт здійснення позивачем на користь відповідача поставок за цими накладними доведеним.

Строк оплати за цими накладними, з урахуванням вимог п. 5.1, 6.1., 6.2. договору є таким, що настав, посилання відповідача на ненастання строку оплати є безпідставним, оскільки пунктом 5.1. договору передбачено, що оплата за кожну поставлену партію товару здійснюється покупцем по мірі реалізації, один раз в тридцять днів, після реалізації покупцем поставленого товару третім особам.

При цьому, пунктами 6.1 та 6.2 договору сторони встановили граничний термін реалізації товару - 90 діб, після чого поставлений, але не реалізований, товар підлягає поверненню постачальнику; з настанням строку, передбаченого п. 6.1 даного договору, постачальник зобов’язується вивести нереалізований товар у 5 денний строк; покупець додатково сповіщає постачальника про настання граничного терміну реалізації товару шліхом направлення письмового повідомлення по факсу чи поштовим переказом.

Отже, в разі не реалізації товару відповідач мав повернути позивачу товар після спливу 90 діб з моменту його отримання, а про настання відповідного строку та, як наслідок, про обов’язок забрати товар, відповідач мав сповістити позивача факсом чи поштовим переказом.

Проте, матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем на користь позивача всього товару, отриманого за вказаними вище накладними або сповіщення позивача про настання граничного терміну реалізації товару та про необхідність його вивезення.

Таким чином, з огляду на зазначені обставини, граничним строком оплати отриманого товару є 120 днів з моменту його отримання за кожною з видаткових накладних.

Оскільки відповідач не надав суду доказів оплати отриманого товару за видатковими накладними № ЗП-00734 від 14.05.2014 р., № ЗП-00735 від 14.05.2014 р. № ЗП-00736 від 14.05.2014 р. № ЗП-00737 від 14.05.2014 р. № ЗП-00738 від 14.05.2014 р. № ЗП-00739 від 14.05.2014 р. № ЗП-00961 від 20.06.2014 р. № ЗП-00962 від 20.06.2014 р. № ЗП-00963 від 20.06.2014 р., № ЗП-00964 від 20.06.2014 р. № ЗП-00966 від 20.06.2014 р. № ЗП-00967 від 20.06.2014 р. № ЗП-01113 від 18.07.2014 р. № ЗП-01114 від 18.07.2014 р. № ЗП-01117 від 18.07.2014 р., №ЗП-01543 від 13.10.2014 р. №ЗП-01544 від 13.10.2014 р. на суму 1267,68 грн., № ЗП-01654 від 23.10.2014 р., № ЗП-01659 від 23.10.2014 р. № ЗП-01662 від 23.10.2014 р. № ЗП-01664 від 23.10.2014 р., доводи позивача про існування у відповідача заборгованості за цими накладними суд визнав правомірними, з чим погоджується колегія суддів.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Пунктами 3-4 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплинула і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З урахуванням п. 5.1, 6.1., 6.2. договору, граничним строком оплати товару, отриманого відповідачем за видатковими накладними № ЗП-00734 від 14.05.2014 р., № ЗП-00735 від 14.05.2014 р. № ЗП-00736 від 14.05.2014 р. № ЗП-00737 від 14.05.2014 р. № ЗП-00738 від 14.05.2014 р. № ЗП-00739 від 14.05.2014 р. є 11.09.2014 року.

Отже, з урахуванням вимог ст. 261 Цивільного кодексу України, з 12.09.2014 року почав свій відлік строк позовної давності щодо вимог про стягнення боргу за вказаними накладними. Даний строк відповідно сплинув 12.09.2017 р.

Господарським судом зазначено, що згідно зі штампом підприємства поштового зв’язку на конверті, позивач звернувся до суду з даною заявою 18.10.2017 р. тобто зі спливом строку позовної давності. Господарським судом встановлено, що оскільки відповідач наполягав на застосуванні до спірних правовідносин позовної давності, зазначені обставини є підставами для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу за вказаними накладними, а також в частині нарахованих в зв’язку з простроченням їх оплати інфляційних та річних.

Проте, оскільки відповідач не надав суду доказів повної оплати товару за видатковими накладними № ЗП-00961 від 20.06.2014 р. № ЗП-00962 від 20.06.2014 р. № ЗП-00963 від 20.06.2014 р., № ЗП-00964 від 20.06.2014 р. № ЗП-00966 від 20.06.2014 р. № ЗП-00967 від 20.06.2014 р. № ЗП-01113 від 18.07.2014 р. № ЗП-01114 від 18.07.2014 р. № ЗП-01117 від 18.07.2014 р., №ЗП-01543 від 13.10.2014 р. №ЗП-01544 від 13.10.2014 р. на суму 1267,68 грн., № ЗП-01654 від 23.10.2014 р., № ЗП-01659 від 23.10.2014 р. № ЗП-01662 від 23.10.2014 р. № ЗП-01664 від 23.10.2014 р., суд дійшов обґрунтованого, на думку судової колегії, висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 15478,60 грн. боргу за цими накладними.

Стосовно позовних вимог про стягнення інфляційних та річних, слід зазначити наступне.

У відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Факт прострочення відповідачем виконання зобов’язань зі сплати отриманого товару за видатковими накладними № ЗП-00961 від 20.06.2014 р. № ЗП-00962 від 20.06.2014 р. № ЗП-00963 від 20.06.2014 р., № ЗП-00964 від 20.06.2014 р. № ЗП-00966 від 20.06.2014 р. № ЗП-00967 від 20.06.2014 р. № ЗП-01113 від 18.07.2014 р. № ЗП-01114 від 18.07.2014 р. № ЗП-01117 від 18.07.2014 р., №ЗП-01543 від 13.10.2014 р. №ЗП-01544 від 13.10.2014 р. на суму 1267,68 грн., № ЗП-01654 від 23.10.2014 р., № ЗП-01659 від 23.10.2014 р. № ЗП-01662 від 23.10.2014 р. № ЗП-01664 від 23.10.2014 р. підтверджується матеріалами справи та не спростовується відповідачем, що дає право позивачу на нарахування інфляційних та 3% річних за таке прострочення.

Як свідчить здійснений позивачем розрахунок, інфляційні позивачем нараховані за прострочення оплати товару за кожною з накладних по серпень 2017 р., а річні за прострочення оплати товару за кожною з накладних по 09.10.2017 р.

Отже, господарський суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 11197,68 грн. інфляційних та 1290,72 грн. річних за вказані періоди прострочення оплати товару по кожній з вищезазначених накладних та відмови в решті позову про стягнення інфляційних та річних у зв’язку з їх безпідставністю.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду попередньої інстанції про часткове задоволення позову прийняте при повному з’ясуванні обставин справи.

Відповідно до вимог статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За таких обставин, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд Харківської області забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об’єктивного дослідження всіх фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваного рішення в апеляційному порядку та відхиляються колегією суддів апеляційної інстанції за необґрунтованістю, у зв’язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення господарського суду Харківської області слід залишити без змін.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 254, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 06 грудня 2017 року у справі №922/3579/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду відповідно до вимог статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписаний 13.02.2018 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Тихий П.В.

Суддя Хачатрян В.С.