ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2018 р. Справа № 904/43/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Пелипенко Н.М.

секретар судового засідання Кохан Ю.В.

за участю:

представника позивача - Левченка М.В. (довіреність № б/н від 07.09.2017)

представників відповідача-1 - Пелепецького В.Д. (довіреність № 206 від 24.04.2017), Гуляєва А.В. (довіреність № 24 від 23.01.2018)

представники інших учасників справи в судове засідання 24.01.2018 не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариство «СБЕРБАНК», м. Київ (вх. № 3543 Х/3) та апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», м. Київ (вх. № 3593 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 02.11.2017 у справі № 904/43/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коксотрейд», м. Харків

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1) Товариство з обмеженою відповідальністю «Менеджмент Логістик Компані», м. Харків;

2) ОСОБА_4, м. Харків

до відповідачів:

1) Публічного акціонерного товариство «СБЕРБАНК», м. Київ

2) Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» м. Харків

3) Приватного акціонерного товариства «Термолайф», м. Харків

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», м. Київ

2) Акціонерне товариство з обмеженою відповідальністю «CARBO TRADING LIMITED», Кіпр

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1:

Національний банк України, м. Київ

про визнання недійсними договорів, -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Коксотрейд» (позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» (відповідач-1), Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» (відповідач-2) та Приватного акціонерного товариства «Термолайф» (відповідач-3), у якій заявило вимоги про визнання договорів про відкриття кредитних ліній та поруки недійсними.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016 у справі № 904/43/16 позов задоволено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28.11.2016 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016 у справі №904/43/16 скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.03.2017 касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коксотрейд», Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод», Приватного акціонерного товариства «Термолайф» задоволені частково. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28.11.2016 у справі №904/43/16 скасовано. Справу №904/43/16 направлено на розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 23.03.2017р. матеріали справи № 904/43/16 надіслані за встановленою підсудністю до Господарського суду Харківської області.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 29.05.2017 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ТОВ «Менеджмент Логістик Компані»; ОСОБА_4. Задоволено клопотання позивача про залучення до участі у справі в якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Акціонерне товариство з обмеженою відповідальністю «CARBO TRADING LIMITED» та про зупинення провадження у справі. Залучено до участі у справі в якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство з обмеженою відповідальністю «CARBO TRADING LIMITED».

Рішенням Господарського суду Харківської області від 02.11.2017 по справі № 904/43/16 (суддя Светлічний Ю.В., суддя Прохоров С.А., суддя Байбак О.І.) позов задоволено. Вирішено визнати недійсними:

- договір про відкриття кредитної лінії №26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладений між Приватним акціонерним товариством «Харківський коксовий завод» (ідентифікаційний код 24481702) та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» (нове найменування Публічне акціонерне товариство «СБЕРБАНК» (ідентифікаційний код 25959784);

- договір про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладений між Приватним акціонерним товариством «Термолайф» (ідентифікаційний код 34015182) та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» (нове найменування Публічне акціонерне товариство «СБЕРБАНК» (ідентифікаційний код 25959784);

- договір поруки від 04.09.2012, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Коксотрейд» (ідентифікаційний код 30962083) та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» (нове найменування Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (ідентифікаційний код 25959784).

Повне рішення складено 06.11.2017.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК» (01061, м. Київ, вул. Володимирська, 46, код 25959784) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коксотрейд» (49000, м. Дніпро, площа Героїв Майдану, буд. 1, офіс 330, ідентифікаційний код 30962083) витрати по сплаті судового збору в сумі 1218,00 грн. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» (61010, м. Харків, набережна Червоношкільна, буд. 24, ідентифікаційний код 24481702) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коксотрейд» (49000, м. Дніпро, площа Героїв Майдану, буд. 1, офіс 330, ідентифікаційний код 30962083) витрати по сплаті судового збору в сумі 1218,00 грн. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Термолайф» (61071, м. Харків, Шосе Карачівське, буд. 44, ідентифікаційний код 34015182) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коксотрейд» (49000, м. Дніпро, площа Героїв Майдану, буд. 1, офіс 330, ідентифікаційний код 30962083) витрати по сплаті судового збору в сумі 1218,00 грн.

Відповідач-1, ПАТ «СБЕРБАНК», із зазначеним рішенням не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій вважає рішення суду першої інстанції у даній справі необґрунтованим, протиправним та таким, що ухвалене з грубим порушенням норм процесуального права, невірним застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню з прийняттям по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову ТОВ «Коксотрейд».

В якості підстав для скасування ухваленого судом першої інстанції рішення відповідач-1 у своїй апеляційній скарзі зазначає, зокрема, те, що:

- рішення суду не містить жодних мотивів відхилення доводів та доказів відповідача-1 відносно того, що ПАТ «СБЕРБАНК» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» не є пов'язаними або спорідненими особами у розумінні приписів статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції від 19.08.2012);

- в оскаржуваному рішенні суд не зазначив, яким чином держава - Російська Федерація здійснює контроль над ПАТ «СБЕРБАНК» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», і яким чином відбувається вплив на ці банківські структури, ким такий вплив здійснюється та, відповідно, механізм такого впливу;

- відсутні правові підстави для визнання договорів про відкриття кредитних ліній та договору поруки недійсними в межах доводів, наведених у позовній заяві, і наявних у справі доказів.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») також не погодилася з прийнятим у даній справі рішенням і у своїй апеляційній скарзі просить його скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю через їх безпідставність.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги третя особа посилається на:

- невірне застосування та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки при задоволенні позову у даній справі застосував преюдицію та послався на ухвалу суду від 06.09.2017 у справі № 922/5729/15, якою не вирішено спір по суті, а задоволено заяву про самовідвід судді;

- ненадання судом оцінки залученим по справі сторонам;

- вважає, що судом не взято до уваги відсутність у справі доказів, якими позивач підтверджує пов'язаність ПАТ «СБЕРБАНК» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»;

- позовні вимоги пред'явлено без відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 24.11.2017 апеляційні скарги Публічного акціонерного товариство «СБЕРБАНК», м. Київ та Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», м. Київ об'єднані в одне апеляційне провадження для спільного розгляду та призначені до слухання на 24.01.2018 об 11:30 год.

16.01.2018 від Національного Банку України надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 494), в якому Банк повідомив, що згідно з пунктом 1 розділу І Постанови Правління Національного банку України від 12.05.2015 №315 банк визначає перелік пов'язаних із банком осіб, який затверджується правлінням банку, відповідно до вимог статті 52 Закону та з урахуванням цього Положення. Особа є пов'язаною з банком із моменту виникнення підстав для визначення такої особи пов'язаною з банком відповідно до вимог зазначеної статті закону. Відповідно до Положення про визначення пов'язаних із банком осіб, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12 травня 2015 року № 315 Національний банк України може визначити пов'язаною із банком особу відповідно до вимог статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» із застосуванням зокрема ознак, зазначених у главі 3 розділу цього Положення. Станом на 04.09.2012, дати укладення оскаржуваних договорів, визначення пов'язаних з банком осіб здійснювалося згідно з Інструкцією № 368 з познакою 2 та статтею 52 Закону України «про банки і банківську діяльність», в редакції, які діяли за станом на відповідну дату. Згідно інформації, наданою Департаментом банківського нагляду Національного банку України, відповідно до вимог статті 52 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (у редакції від 05.07.2012) та інструкції № 388 (у редакції від 20.06.2012), ПАТ «СБЕРБАНК» та ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» не є пов'язаними особами. Водночас, Національний Банк України просить суд апеляційної інстанції звернути увагу на те, що відповідно до вимог пункту 1 глави 1 розділу II Положення банк самостійно визначає перелік пов'язаних із ним осіб, який затверджується правлінням банку, відповідно до вимог статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та з урахуванням Положення. Особа є пов'язаною з банком із моменту виникнення підстав для визначення такої особи пов'язаною з банком відповідно до вимог зазначеної статті закону. Згідно з переліком пов'язаних із банком осіб, який подається ПАТ «СБЕРБАНК» та ПАТ «ПРОМИНВЕСТБАНК» до Національного банку України на щомісячній основі відповідно до вимог Положення, зазначені банківські установи не визначені пов'язаними особами.

Інші учасники справи відзивів на апеляційні скарги не надали, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ТОВ «Менеджмент Логістик Компані» та ОСОБА_4, відповідачі - ПАТ «Харківський коксовий завод» та ПАТ «Термолайф», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (заявник апеляційної скарги), АТОВ «CARBO TRADING LIMITED» та Національний банк України не реалізували процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції 24.01.2018, хоча про час та місце його проведення були повідомлені належним чином (рекомендовані поштові повідомлення містяться у справі).

У судовому засіданні 24.01.2018 уповноважений представник позивача - адвокат Б.П. Вавдійчик звернувся до суду апеляційної інстанції в порядку статей 136-141 Господарського процесуального кодексу України із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, в якій просить заборонити ПАТ «СБЕРБАНК» вчиняти дії щодо звернення стягнення будь-яким способом на нерухоме майно, що належить:

- Товариству з обмеженою відповідальністю «КОКСОТРЕЙД» (ідентифікаційний код 30962083), а саме: єдиний майновий комплекс, що складається з: будівля, АПК літ. «А-2» загальною площею 2736,7 кв.м. з підвалом «п/д», цокольним поверхом літ. «Ц ет.», тамбуром літ. «аЗ» та прибудовою з галереєю літ. «а9»; КПП №1 літ. «Л» площею 9,7 кв.м., КПП №2 літ. «К», площею 10,2 кв.м, КПП №3 літ. «М» площею 8,0 кв.м., компресорна літ. «П» площею 28,3 кв.м., павільйон з терасою літ. «Н» площею 30,3 кв.м., корт (перший блок) літ. «Р», корт (другий блок) літ. «С», будівля госпблоку літ. « 3-1,2» площею 526,9 кв.м., будівля гаражу літ. «И-1» площею 40,6 кв.м. (реєстраційний № 1 від 15.03.2013), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- Приватному акціонерному товариству «Харківський коксовий завод» (ідентифікаційний код 24481702), а саме на: нежитлова будівля, літ. «К4-2» загальною площею 350,2 кв.м. (реєстраційний № 29752585 від 29.03.2012); 2. нежитлова будівля, літ. «БЧ-2» загальною площею 572,1 кв.м. (реєстраційний № 20246681 від 29.03.2012); 3. нежитлова будівля, літ. «АЧ-2» площею 207,7 кв.м. (нежитлова будівля встановлення активованого вугля (реєстраційний № 9195090 від 29.03.2012); 4. нежитлова будівля, літ. «БХ-2» площею 131,6 кв.м. (нежитлова будівля побутового корпусу улавлювання (реєстраційний № 12615917 від 29.03.2012); 5. нежитлова будівля, літ. «БЦ-2» загальною площею 619,5 кв.м. (нежитлова будівля складу (реєстраційний № 3128357 від 29.03.2012); 6. нежитлові будівлі загальною площею 1951,8 кв.м.: літ. АА-1 нежитлова будівля (насосна) загальною площею 48,4 кв.м., АГ-2 нежитлова будівля (гідроочистка) загальною площею 315,1 кв.м., Ю-1 нежитлова будівля (електрозварювання) загальною площею 89,1 кв.м., АД-1. нежитлова будівля (контрольновимірюванні прибори) загальною площею 12,4 кв.м., АЖ-3 нежитлова будівля (стара коксосортировка) загальною площею 255,2 кв.м., АК-1 нежитлова будівля (стендова 3-х установок, бензольна установка) загальною площею 158,4кв.м., АЕ-2 хім. корпус (цех уловлювання), в т.ч. нежитлові приміщення 1-го поверху № 6-19, II; 2-го поверху № 12-18, II загальною площею 744,4 кв.м., АВ-1 нежитлова будівля (гараж. Бокс № 3) загальною площею 67,1 кв.м., Л-3 нежитлова будівля (будівля коксопробної) загальною площею 172,2 кв.м. АИ-2 нежитлова будівля (побутовий корпус уловлювання) загальною площею 89,5 кв.м. (реєстраційний № 8082160 від 29.03.2012); 7. нежитлові будівлі загальною площею 1628,8 кв.м: літ. АМ- 1 нежитлова будівля (будівля насосної трубчатої печі) загальною площею 14,4 кв.м., АС-2 нежитлова будівля (будівля сумісних установок) загальною площею 534,2 кв.м., АФ-1 нежитлова будівля (будка проходна) загальною площею 17,8 кв.м., АХ-2 нежитлова будівля (побутові приміщення) загальною площею 196 кв.м., АЦ-2 нежитлова будівля (відділ конденсаціі та вловлювання) загальною площею: 539,2кв.м., АР-1 нежитлова будівля (відділ механічного випробування кокса (коксосортировка) загальною площею 74,8 кв.м., АО-3 нежитлова будівля (улавлювання хімпродукті) загальною площею 252,4 кв.м. (реєстраційний № 4932555 від 29.03.2012); 8. нежитлові будівлі: літ. АЯ-3 нежитлова будівля (побутовий КТР) загальною площею 1138,8 кв.м., АШ-2 нежитлова будівля (механічні майстерні) загальною площею 407,4 кв.м. (реєстраційний № 2273641 від 28.03.2012); 9. нежитлові будівлі: літ. АЭ-2 нежитлова будівля (їдальня клуб) загальною площею 1331,6 кв.м. (реєстраційний № 8690816 від 29.03.2012); 10. нежитлові будівлі: літ. С-1 нежитлова будівля (блок дослідних установок) загальною площею 234,2 кв.м., літ. АЛ-2 нежитлова будівля (насосна) загальною площею 183,3 кв.м. (реєстраційний № 4216927 від 29.03.2012); 11. нежитлова будівля: літ. Б0-1 склад загальною площею 765,4 кв.м., літ. БН-6 вуглепідготовка, подрібнювально-дозувальне відділення загальною площею 2609,9 кв.м., літ. М-2 вуглепідготовка, вуглепробна загальною площею 360,1 кв.м., БЛ-1 насосна тушильної башні загальною площею 17.9 кв.м., БГ-1 слюсарня майстерня загальною площею 232,5 кв.м., БД-1 насосна зворотної води загальною площею 203,2 кв.м., БК-4 нова коксосортировка загальною площею 994,6 кв.м., БВ-1 слюсарня майстерня цеху улавлювання загальною площею 106,3 кв.м., К-2 телефонна станція загальною площею 990,1 кв.м., БЖ-1 насосна артезіанська скважина №3 загальною площею 34,3 кв.м., БИ-1 скважина № 4 загальною площею 35,4 кв.м., БЗ-1 склад вогнетривів загальною площею 270,6 кв.м., БМ-5 парокотельня загальною площею 2336,2 кв.м, Э-2 паровозне депо загальною площею 505,7 кв.м., БА-2 диспетчерська транспортного цеху загальною площею 55,7 кв.м., Н-2 лабораторія загальною площею 799,2 кв.м., Ф-1 склад № 1 загальною площею 611,1 кв.м., БЕ-1 склад вогнетривів загальною площею 1129,1 кв.м., 4-2 заводоуправління загальною площею 848,2 кв.м., БП-3 прохідна, душові загальною площею 921,4 кв.м., Х-1 склад загальною площею 373,3 кв.м., 0-1 автогараж загальною площею 431,4 кв.м., Р-1 побутові приміщення РМЦ загальною площею 122,5 кв.м., У-2 споруда збірного відділення загальною площею 612 кв.м, ББ-1 РМЦ-2 загальною площею 369,7 кв.м., П-3 РМЦ-1 загальною площею 1880,4 кв.м., Щ-2 електропідстанція загальною площею 613,0 кв.м., Ц-1 споруда гильотинних ножиць загальною площею 164,1 кв.м., И-1 пожежне депо, побутові енергоцеха загальною площею 255,6 кв.м., АЕ-2 химкорпус (цех улавлювання), в т.ч. нежитлові приміщення 1-го поверху № 1- 5, 20-22, І III; 2-го поверху № 1-11, 19-22, І загальною площею 1391,2 кв.м. (реєстраційний № 8635384 від 28.03.2012), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

- Приватному акціонерному товариству «ТЕРМОЛАЙФ» (ідентифікаційний код 34015182), а саме: нежитлові будівлі літ. ВО-3 загальною площею 2267,5 кв.м., літ. ВН-1-6 загальною площею 11221,3 кв.м., (реєстраційний номер 33001424), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2.

Також, позивач у своїй заяві просить заборонити будь-яким державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, у тому числі нотаріусам, вносити записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спрямовані на набуття, зміну, перехід або припинення речових прав та їх обтяження на зазначене нерухоме майно.

Позивач вважає, що у даний час наявні обставини та підстави для вжиття передбачених статтями 136-137 Господарського процесуального кодексу України заходів забезпечення позову з огляду на наступне.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 02.11.2017 у даній господарській справі № 904/43/16 позов задоволено повністю та визнано договір про відкриття кредитної лінії №26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, договір про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 та договір поруки від 04.09.2012, укладений між ТОВ «Коксотрейд» та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» (нове найменування ПАТ «СБЕРБАНК» - недійсними. Виконання зобов'язань за вказаними договорами про відкриття кредитних ліній, що визнані судом недійсними, забезпечується заставами нерухомого майна (іпотеками) за іпотечним договором між ПАТ «СБЕРБАНК» та ТОВ «Коксотрейд» від 19.04.2013, за іпотечним договором між ПАТ «СБЕРБАНК» та ПАТ «Харківський коксовий завод» від 13.09.2012 та за іпотечним договором між ПАТ «СБЕРБАНК» та ПАТ «Термолайф» від 13.09.2012. Однак, незважаючи на те, що апеляційне провадження у справі № 904/43/16 все ще не завершено, ПАТ «СБЕРБАНК» направив:

- ТОВ «Коксотрейд» та ПАТ «Харківський коксовий завод» повідомлення-вимогу від 28.12.2017 № 14927/5/28-2 про сплату заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії №26- В/12/66/ЮО від 04.09.2012 та іпотечним договором від 19.04.2013;

- ПАТ «Харківський коксовий завод» повідомлення-вимогу від 28.12.2017 № 14843/5/28-2 про сплату заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії №26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012;

- ПАТ «Харківський коксовий завод» повідомлення-вимогу від 28.12.2017 № 14913/5/28-2 про сплату заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії №26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 та іпотечним договором від 13.09.2012;

- TOB «Коксотрейд» та ПАТ «Термолайф» повідомлення-вимогу від 28.12.2017 № 14930/5/28- 2 про сплату заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 та іпотечним договором від 19.04.2013;

- ПАТ «Термолайф» повідомлення-вимогу від 28.12.2017 № 14847/5/28-2 про сплату заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012;

- ПАТ «Термолайф» повідомлення-вимогу від 28.12.2017 № 14824/5/28-2 про сплату заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 та іпотечним договором від 13.09.2012.

Позивач вважає, що направлення банком вказаних вимог-повідомлень у сукупності з іншими обставинами справи вказують на те, що ПАТ «СБЕРБАНК» вчиняє дії, направлені на реалізацію предметів іпотеки та надалі вживатиме дій щодо продовження звернення стягнення на предмети іпотеки в рахунок погашення недійсних зобов'язань за спірними договорами. Зазначене дає підстави позивачу вважати, що ПАТ «СБЕРБАНК» зверне стягнення на предмет застави за недійсними іпотечними договорами. Дана обставина може призвести до істотного ускладнення виконання рішення суду, значно знизить ефективний захист та створить значні перешкоди поновлення порушених і оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду у справі № 904/43/16.

Оцінивши доводи позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів учасників судового процесу, та враховуючи те, що вжиття передбачених статтею 137 Господарського процесуального кодексу України заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов'язком, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відмову у забезпеченні позову, зважаючи на нижченаведене.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно зі статтею 137 Господарського процесуального кодексу України, позов може забезпечуватись, зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії та забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов'язання, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків (постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції визначає, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Крім того, забезпечення позову по суті - це певне обмеження суб'єктивних прав та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду. Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів.

Судом враховується, що предметом позову, поданого ТОВ «Коксотрейд» є визнання недійсними кредитних договорів та договору поруки. Натомість заявник, звертаючись із клопотанням про забезпечення позову, просить суд заборонити ПАТ «СБЕРБАНК» вчиняти дії щодо звернення стягнення на нерухоме майно за іпотечними договорами. Як було зазначено вище, вид заходу забезпечення позову повинен відповідати позовним вимогам, однак захід забезпечення позову, який просить вжити заявник не відповідає предмету спору.

Також заявником не доведено, що невжиття заходів по забезпеченню позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

У відповідності з пунктом 9) пункту 1 Розділу ХІ «Перехідних положень» Господарського процесуального кодексу України справи у судах апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

З урахуванням приписів частини першої статті 270 та частини першої статті 252 Господарського процесуального кодексу України апеляційний розгляд здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей передбачених у Главі «Апеляційний розгляд». При цьому, до апеляційного розгляду застосовуються положення загального позовного провадження з питань, не врегульованих у Главах «Апеляційний розгляд» і «Розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження».

Згідно із статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг ПАТ «СБЕРБАНК», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відзиву на скарги, що наданий Національним Банком України, заслухавши у судовому засіданні 24.01.2018 уповноважених представників позивача та відповідача-1, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 20.09.2005 між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Приватним акціонерним товариством «Харківський коксовий завод» (2-й відповідач) було укладено Кредитний договір № 15-93/17-7671/05 про відкриття кредитної лінії.

Також, між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Приватним акціонерним товариством «Термолайф» (3-й відповідач) були укладені кредитні договори № 15-93/19-2560/07 від 25.06.2007, № 15-93/19-2562/07 від 25.06.2007, № 15-93/19-24/11 від 04.03.2011 та № 15-93/19-3/11 від 02.02.2011.

04.09.2012 між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» та Приватним акціонерним товариством «Харківський коксовий завод» було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО, на виконання п. 4.1 якого Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії» відкрило Приватному акціонерному товариству «Харківський коксовий завод» позичковий рахунок для обліку кредиту № 5845.

Пунктом 1.5. Договору про відкриття кредитної лінії №26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 сторони встановили, що кредит надається на рефінансування заборгованості за Кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 15-93/17-7671/05, укладеним між позичальником (2-м відповідачем) та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» 20 вересня 2005 року.

05.09.2012 та 06.09.2012 двома траншами в сумі 7 163 186,48 доларів США та 2 197,74 доларів США 1-й відповідач надав 2-му відповідачу на його позичковий рахунок кредит на загальну суму 7 165 384,22 доларів США. Платіжними дорученнями № 30924345 від 05.09.2012 та № 31129703 від 06.09.2012 вказані суми були перераховані на поточний рахунок 2-го відповідача, відкритий там же - у Публічному акціонерному товаристві «Дочірній банк Сбербанку Росії».

Судом першої інстанції також встановлено, що ПАТ «Харківський коксовий завод» визнало отримання кредиту від ПАТ «СБЕРБАНК» та його подальше спрямування на погашення зобов'язань перед ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відповідно до цільового призначення, визначеного пунктом п. 1.5. договору про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012р. № 26-В/12/66/ЮО. На підтвердження вказаних обставин ПАТ «Харківський коксовий завод» надало до справи відповідні докази у вигляді завірених копій платіжних доручень в іноземній валюті або банківських металах № 30924345 від 05.09.2012, № 31129703 від 06.09.2012, меморіального ордера № 30924592 від 05.09.2012; платіжного доручення № 28 від 06.09.2012.

04.09.2012 між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» та Приватним акціонерним товариством «Термолайф» було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 30-В/12/66/ЮО, на виконання п. 4.1 якого Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії» відкрило Приватному акціонерному товариству «Термолайф» позичковий рахунок для обліку кредиту № 5873.

Пунктом 1.5 договору про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 сторони встановили, що кредит надається на рефінансування заборгованості за Кредитним договором № 15-93/19-2560/07 від 25.06.2007р., Кредитним договором № 15-93/19-24/11 від 04.03.2011, Кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 15-93/19-3/11 від 02.02.2011, Кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 15-93/19-2562/07 від 25.06.2007, укладеними між Позичальником (3-м відповідачем) та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

05.09.2012 та 06.09.2012 траншами на загальну суму 30 980 000,00 доларів США 1-й відповідач надав 3-му відповідачу на позичковий рахунок кредит платіжними дорученнями № 30926142 від 05.09.2012 на суму 7 163 274,13 доларів США, № 31130655 від 06.09.2012 на суму 2 149,02 доларів США та № 31130371 від 06.09.2012р. на суму 23 816 726,05 доларів США. Вказані кошти були в повному обсязі перераховані на поточний рахунок 3-го відповідача, відкритий там же - у Публічному акціонерному товаристві «Дочірній банк Сбербанку Росії».

В рішенні суду першої інстанції зазначено, що ПАТ «Термолайф» також визнало отримання кредиту від ПАТ «СБЕРБАНК» та його подальше спрямування на погашення зобов'язань перед ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відповідно до цільового призначення, визначеного пунктом п. 1.5. договору про відкриття кредитної лінії № 30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012р. На підтвердження вказаних обставин ПрАТ «Термолайф» надало до справи відповідні докази у вигляді завірених копій платіжних доручень № 537 від 05.09.2012, №569 від 07.09.2012, №570 від 07.09.2012, №571 від 07.09.2012, №572 від 07.09.2012, №573 від 07.09.2012, №574 від 07.09.2012, №575 від 07.09.2012, №576 від 07.09.2012, №577 від 07.09.2012, №578 від 07.09.2012, №579 від 07.09.2012, №580 від 07.09.2012, №581 від 07.09.2012, №567 від 07.09.2012, №568 від 07.09.2012, №561 від 07.09.2012, №562 від 07.09.2012, №563 від 07.09.2012, №564 від 07.09.2012, №565 від 07.09.2012, №566 від 07.09.2012, №559 від 07.09.2012, №560 від 07.09.2012, №559 від 07.09.2012 та завірені копії меморіальних валютних ордерів №15 від 20.11.2014; №16 від 26.11.2014; №17 від 27.11.2014; №18 від 01.12.2014; №19 від 04.12.2014; №20 від 04.12.2014; №1 від 08.09.2015; №2 від 09.09.2015.

04.09.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Коксотрейд» (позивач) та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» (1-й відповідач) було укладено договір поруки, відповідно до якого позивач поручився за виконання Приватним акціонерним товариством «Харківський коксовий завод» та Приватним акціонерним товариством «Термолайф» їх кредитних зобов'язань перед 1-м відповідачем згідно з договорами про відкриття кредитних ліній № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 та № 30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на думку позивача, отримані 2-м відповідачем та 3-м відповідачем від відповідача-1 кредитні кошти не є кредитами, оскільки вони видані всупереч чинному законодавству України, а самі договори про відкриття кредитних ліній № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 та № 30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 мають бути визнані судом недійсними з підстав недодержання в момент їх укладення вимог закону, встановлених частиною першою статті 203, частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України та частини п'ятої статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III в редакції від 19.08.2012. Недійсність договору поруки від 04.09.2012 обґрунтована позивачем посиланням на частину другу статті 548 Цивільного кодексу України, відповідно до якої недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню, а тому недійсність кредитних договорів, на думку позивача, спричиняє недійсність і договору поруки, який їх забезпечує.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення в повному обсязі, оскільки встановив, що кредитні договори укладені з порушенням вимог статті 52 Закону України «Про банки в банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III в редакції від 19.08.2012, згідно з якою банку забороняється надавати кредити будь-якій особі для погашення цією особою будь-яких зобов'язань перед пов'язаною особою банку.

Судом першої інстанції з'ясовано, що ПАТ «СБЕРБАНК» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» є спорідненими особами, внаслідок опосередкованого володіння державою Російська Федерація істотною участю (10 і більше відсотків) у статутних капіталах ПАТ «СБЕРБАНК» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», а також внаслідок здійснення контролю вирішального впливу на діяльність ПАТ «СБЕРБАНК» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» через опосередковане володіння частками 50 і більше відсотків у статутних капіталах ПАТ «СБЕРБАНК» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та внаслідок можливості здійснювати такий контроль (вирішальний вплив) іншим чином.

Також, господарський суд Харківської області для визначення кола суб'єктів, які є пов'язаними з банком взяв до уваги пункт 3 розділу І Постанови Правління Національного банку України від 12.05.2015 №315 та з огляду на положення статті 2 Цивільного кодексу України, статті 13 Конституції України, дійшов висновку про те, що закон не ставить факт пов'язаності осіб у залежність від наявності відповідного рішення Національного банку України про визнання банків пов'язаними особами, а пов'язує виникнення пов'язаності виключно з моментом виникнення таких підстав.

Крім того, в обґрунтування висновків про задоволення позову суд першої інстанції послався на:

- ухвалу Господарського суду Харківської області від 06.09.2017 у справі № 922/5729/15, якою підтверджується факт опосередкованого володіння державою Російська Федерація істотною участю у ПАТ «СБЕРБАНК»;

- висновок Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, наведений у Рішенні НКЦПФР N 1078 від 24.07.2015, про те, що особи Російської Федерації - ВАТ «Сбербанк Росії» та Центральний банк Російської Федерації, а також держава Російська Федерація здійснюють контроль (вирішальний вплив) на діяльність ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» шляхом прямого та опосередкованого володіння часткою у розмірі більше 50 % у статутному капіталі ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії»;

- висновок Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, наведений у Рішенні N 1087 від 24.07.2015, про те, що особи Російської Федерації - Державна корпорація «Банк розвитку та зовнішньоекономічної діяльності (Зовнішекономбанк)», а також держава Російська Федерація здійснюють контроль (вирішальний вплив) на діяльність ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» шляхом прямого та опосередкованого володіння часткою у розмірі більше 50 % у статутному капіталі ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

Водночас, Господарський суд Харківської області відмовив у задоволенні заяви ПАТ «СБЕРБАНК» про застосування строків позовної давності до спірних відносин, мотивуючи своє рішення тим, що позивач не мав об'єктивної можливості знати про обставини порушення його прав до дати прийняття рішень Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку від 24.07.2015 №1078 та №1087.

В апеляційних скаргах відповідач-1 та третя особа посилаються на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для вирішення спору, та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і ці доводи знайшли своєї підтвердження під час перегляду даної справи в суді апеляційної інстанції, враховуючи нижченаведене.

Положеннями частини першої статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як роз'яснено у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини п'ятої статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, яка діяла на час укладення оспорюваних договорів) банку забороняється надавати кредити будь-якій особі для погашення цією особою будь-яких зобов'язань перед пов'язаною особою банку.

Згідно з частиною другою статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III в редакції від 19.08.2012 для цілей цього Закону пов'язаними особами є:

1) керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів правління банку;

2) особи, які мають істотну участь у банку;

3) керівники юридичних осіб, які мають істотну участь у банку;

4) керівники та контролери споріднених осіб банку;

5) керівники та контролери афілійованих осіб банку;

6) афілійовані особи банку;

7) споріднені особи банку;

8) асоційовані особи будь-якої фізичної особи, зазначеної в пунктах 1-5 цієї частини;

9) юридичні особи, у яких асоційовані особи, визначені в пункті 8 цієї частини, є керівниками або контролерами.

Однак спірні правовідносини не містять ознак, зазначених у пункті 1 частини другої статті 52 цього Закону, оскільки положення даного пункту пов'язують виключно банк та представників його менеджменту.

У спірних правовідносинах відсутні й ознаки, визначені у пункті 2 частини другої статті 52 Закону України від 07.12.2000 № 2121-III в редакції від 19.08.2012.

Відповідно до статті 2 цього Закону (визначення термінів) істотна участь - пряме та/або опосередковане володіння однією особою самостійно чи спільно з іншими особами 10 і більше відсотками статутного капіталу та/або права голосу акцій, паїв юридичної особи або незалежна від формального володіння можливість значного впливу на управління чи діяльність юридичної особи.

Водночас, ПАТ «СБЕРБАНК» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» не беруть участь у статутному капіталі один одного, не є акціонерами один одного та не мають впливу один на одного.

Також, з урахуванням положень статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III в редакції від 19.08.2012, якою визначено, що керівники юридичної особи - це керівник підприємства, установи, члени виконавчого органу та ради (спостережної ради) юридичної особи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність ознак, передбачених пунктом 3 частини другої статті 52 Закону.

У спірних правовідносинах відсутні й ознаки, визначені пунктом 4 частини другої статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III в редакції від 19.08.2012.

Відповідно до статті 2 Закону контролером є фізична або юридична особа, щодо якої не існує контролерів - фізичних осіб та яка має можливість здійснювати вирішальний вплив на управління або діяльність юридичної особи шляхом прямого та/або опосередкованого володіння самостійно або спільно з іншими особами часткою в юридичній особі, що відповідає еквіваленту 50 чи більше відсотків статутного капіталу та/або голосів юридичної особи, або незалежно від формального володіння здійснювати такий вплив на основі угоди чи будь-яким іншим чином. Споріднена особа - юридична особа, яка має спільних з банком власників істотної участі.

Кожен із зазначених банків не керує і не контролює власників істотної участі іншого банку.

Так, власником істотної участі ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» є ВАТ «Сбербанк Росії». Власником істотної участі ПАТ «Промінвестбанк» є Державна корпорація «Банк розвитку та зовнішньоекономічної діяльності» (Зовнішекономбанк). Жодний з двох банків-резидентів не є контролером ВАТ «Сбербанк Росії» або ДК «Банк розвитку та зовнішньоекономічної діяльності» (Зовнішекономбанк). Жодний із зазначених банків не є керівником або контролером споріднених осіб другого банку.

Також з урахуванням наведеного у статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III в редакції від 19.08.2012 визначення афілійованої особи банку (будь-яка юридична особа, в якій банк має істотну участь або яка має істотну участь у банку) колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відсутність ознак, передбачених пунктом 5 частини другої статті 52 Закону, оскільки жодний із зазначених українських банків не є керівником або контролером афілійованих осіб іншого банку.

Оскільки зазначені банки-резиденти не є афілійованими особами один відносно одного, відсутні й ознаки, визначені пунктом 6 частини другої статті 52 Закону.

Також, відсутні ознаки пункту 7 частини другої статті 52 Закону, оскільки зазначені українські банки не є спорідненими особами один одному.

Відповідно до статті 2 Закону споріднена особа банку - юридична особа, яка має спільних з банком власників істотної участі.

З огляду на дефініцію норми пункту 7 частини другої статті 52 Закону для здійснення висновку про спорідненість двох зазначених українських банків необхідно встановити спільних для обох банків учасників істотної участі.

В цьому аспекті колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що держава Російська Федерація не є власником істотної участі в ПАТ «СБЕРБАНК» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк». Наведена вище дефініція істотної участі передбачає як пряме, так і опосередковане володіння особою статутним капіталом.

Держава Російська Федерація не є прямим володільцем статутного капіталу жодного із названих вище українських банків, тому у площині ознак пункту 7 частини другої статті 52 Закону мова може йти виключно про опосередковане володіння. Законодавство України, яке діяло на час вчинення оспорюваного правочину, не містило вичерпної дефініції опосередкованого володіння капіталом, але пункт 1.4. Положення про порядок подання відомостей про структуру власності, затвердженого Постановою Правління НБУ від 08.09.2011 №306 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.10.2011 за №1204/19942, яке було чинним на час укладання оспорюваних правочинів визначалося, що опосередковане володіння участю в банку/юридичній особі настає, якщо особа самостійно або спільно з іншими особами (групою асоційованих осіб або групою інших осіб, пов'язаних угодою або спільними економічними інтересами, відносинами економічної та/або організаційної залежності, у тому числі двом особам, кожна з яких не має контролерів та одночасно є контролерами однієї юридичної особи (групи юридичних осіб):

- здійснює контроль прямого власника участі в банку/юридичній особі,

- та/або здійснює контроль групи прямих власників банку/юридичної особи,

- та/або здійснює контроль особи, яка здійснює контроль зазначених вище осіб,

- та/або набуває права голосу в розмірі 10 і більше відсотків статутного капіталу банку на загальних зборах учасників банку/юридичної особи за дорученням учасника (учасників) банку/юридичної особи,

- та/або має незалежну від формального володіння можливість вирішального впливу на керівництво чи діяльність банку/юридичної особи чи будь-якої зазначеної вище юридичної особи,

- та/або здійснює контроль групи осіб, яка здійснює контроль зазначених вище

осіб.

Цей перелік опосередкованого володіння не є вичерпним.

Оцінюючи вищенаведені формулювання у сукупності із системним тлумаченням положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III в редакції від 19.08.2012 щодо істотної участі та контролю, колегія суддів дійшла висновку, що необхідною умовою кваліфікації відносин, як відносин опосередкованого володіння капіталом банку, є здійснення одним суб'єктом контролю або вирішального впливу на діяльність обох банків.

Аналіз правовідносин у даному спорі свідчить про те, що такого суб'єкта не існує.

Посилання суду першої інстанції та позивача на здійснення впливу (контролю) на обидва банка державою Російська Федерація прямо суперечить тому факту, що держава РФ ніяким чином не впливає і не може впливати на діяльність Центрального банку Російської Федерації, який, в свою чергу, є власником істотної участі ВАТ «Сбербанк Росії», який, в свою чергу, є власником істотної участі ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії».

Висновок про неможливість впливу держави РФ на діяльність Центрального банку Російської Федерації ґрунтується на приписах імперативних норм конституції РФ та федерального закону РФ «О Центральном банке Российской Федерации».

Відповідно до частини другої статті 1 Федерального закону «О Центральном банке Российской Федерации» функції та повноваження, передбачені Конституцією РФ і даним Федеральним законом, Центральний банк РФ здійснює незалежно від інших федеральних органів державної влади, органів державної влади суб'єктів РФ і органів місцевого самоврядування.

Аналогічно у частині другій статті 75 Конституції РФ: захист та забезпечення стійкості рубля основна функція Центрального Банку РФ, яку він здійснює незалежно від інших органів державної влади.

Відповідно до частини першої статті 11 Конституції РФ державну владу в РФ здійснюють президент РФ, Федеральне Зібрання, Уряд та суди РФ. Тому, Центральний банк РФ також не є органом державної влади.

Імперативними конституційними нормами конституції РФ всім зазначеним органам заборонено втручатися у діяльність Центрального банку РФ, що свідчить про неможливість контролю (впливу) держави РФ над діяльністю Центрального банку РФ і, таким чином, унеможливлює опосередковане володіння держави РФ капіталом ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» (ПАТ «СБЕРБАНК»).

Відповідно до імперативних приписів статті 2 зазначеного закону Центральний банк РФ самостійно здійснює володіння, користування та розпорядження майном банку, включаючи золотовалютні резерви. Вилучення та обтяження зобов'язаннями вказаного майна без згоди Центрального банку РФ не допускається, якщо інше не передбачено законодавством. Держава не несе відповідальності по зобов'язаннях Центрального банку РФ, а Центральний банк РФ по зобов'язаннях держави, якщо інше не передбачено законодавством.

Таким чином, кваліфікація майна Центрального банку РФ як федерального є формально-правовою, і спеціальний статус цього майна (самостійна, на власний розсуд реалізація Центральним банком РФ права власності) виключає вплив або контроль держави РФ за діяльністю Центрального банку РФ.

Колегія суддів апеляційної інстанції відхиляє доводи позивача про те, що державні посадовці Російської Федерації здійснюють контроль над обома українськими банками: ОСОБА_8 (міністр фінансів РФ, Голова Національної фінансової ради Центрального банку РФ), ОСОБА_9 (з квітня 2004 року по червень 2013 року перший заступник голови Центрального банку РФ, з червня 2013 року міністр економічного розвитку РФ), ОСОБА_10 (з травня 2012 року по червень 2013 року Міністр економічного розвитку РФ, з червня 2012 року член Спостережної ради Державної корпорації «Зовнішекономбанк», з липня 2012 року член Національної фінансової ради Центрального банку РФ).

Так, відповідно до відкритих до ознайомлення біографій цих публічних осіб, зазначенні посадовці під час зайняття посад в уряді Російської Федерації не займали керівних посад в Центробанку Російської Федерації, а перебування в колегіальних або дорадчих органах Центробанку Російської Федерації не є контролем діяльності даного органу, оскільки відсутня ознака вирішального впливу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів визнає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що ПАТ «СБЕРБАНК» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» є спорідненими особами.

Також, з урахуванням визначення асоційованої особи, наведеного у статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (згідно з яким асоційована особа - чоловік або дружина, прямі родичі цієї особи (батько, мати, діти, рідні брати та сестри, дід, баба, онуки), прямі родичі чоловіка або дружини цієї особи, чоловік або дружина прямого родича), колегія суддів дійшла висновку про відсутність ознак, передбачених пунктами 8 та 9 частини другої статті 52 Закону, оскільки доказів наявності асоційованих осіб позивачем не наведено, і даних про таких осіб матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» не є пов'язаними особами, а отже норми статті 52 Закону України «Про банки та банківську діяльність» невірно застосовані судом першої інстанції під час вирішення даної справи за заявленим позовом.

Водночас, є неправильним застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин пункту 3 розділу І Постанови Правління Національного банку України від 12.05.2015 №315 та статті 2 Цивільного кодексу України, статті 13 Конституції України, оскільки це призвело до безпідставного розширення кола суб'єктів, яких можна вважати пов'язаними у розумінні статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на ухвалу Господарського суду Харківської області від 06.09.2017 у справі № 922/5729/15, якою задоволено заяву судді про самовідвід, не відповідає завданню вищезазначеної процесуальної норми.

Так, ухвала Господарського суду Харківської області від 06.09.2017 у справі № 922/5729/15 обґрунтована тим, що в судовому засіданні суддя отримав інформацію про те, що єдиним засновником ПАТ «СБЕРБАНК» є іноземна юридична особа публічне акціонерне товариство «Сбербанк Росії» (Російська Федерація). З відкритих джерел в мережі судді стала відома інформація про те, що більш 50% акцій публічного акціонерного товариства «Сбербанк Росії» (РФ), належіть Центральному Банку Російської федерації. Таким чином, у судді є підстави вважати, що бенефіціарним власником першого відповідача за первісним позовом по справі є держава - Російська Федерація.

Однак вказана ухвала господарського суду не має характеру преюдиції у розумінні статті 75 Господарського процесуального кодексу України та не має доказового значення у даній справі, оскільки преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Відтак, ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.09.2017 у справі № 922/5729/15 не підтверджується пов'язаність банків.

Щодо посилань суду першої інстанції на висновки Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, що наведені у рішеннях № 1078 від 24.07.2015 та № 1087 від 24.07.2015, і якими, на думку позивача та за висновками суду першої інстанції підтверджується факт пов'язаності ПАТ «СБЕРБАНК» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні» державне регулювання ринку цінних паперів здійснює Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку. Інші державні органи здійснюють контроль за діяльністю учасників ринку цінних паперів у межах своїх повноважень, визначених чинним законодавством.

Повноваження Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку визначені у статті 8 вказаного Закону. Наведений перелік повноважень не передбачає право чи обов'язок Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку встановлювати спорідненість або пов'язаність банківських установ.

Таким чином, покладені в основу висновків суду першої інстанції рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку № 1078 від 24.07.2015 та № 1087 від 24.07.2015 не можуть вважатись такими, що встановлюють факт спорідненості або пов'язаності банків у розумінні статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Аналогічно, не може вважатись таким, що встановлює факт спорідненості або пов'язаності банків у розумінні статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» і рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів», на яке необґрунтовано послався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Натомість, в матеріалах справи міститься надана ПАТ «СБЕРБАНК» копія листа Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку № 12/01/18464 від 29.08.2016, яка залишена судом першої інстанції поза увагою та без належної правової оцінки.

Зі змісту вказано листа вбачається, що до компетенції Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку не відноситься визначення пов'язаних із банками осіб. Зазначені питання віднесені до компетенції Національного банку України.

Відповідно до статті 61 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк здійснює державне регулювання діяльності банків у формах, визначених Законом України «Про банки і банківську діяльність», як безпосередньо, так і через створений ним орган банківського нагляду.

Відповідно до частини першої статті 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність» державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України, зокрема, у формах:

- реєстрації банків та ліцензування їх діяльності;

- встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків;

- застосування санкцій адміністративного чи фінансового характеру;

- нагляд за діяльністю банків.

Стаття 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» розміщена у главі 8 Закону «Вимоги до діяльності банків».

- Відповідно до частини третьої статті 55 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. Національний банк не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті.

Таким чином, виходячи із системного аналізу положень Закону України «Про Національний банк України» та Закону України «Про банки і банківську діяльність», колегія суддів дійшла висновку, що саме Національний банк України наділений повноваженнями в частині визначення юридичних осіб або фізичних осіб пов'язаними з банком.

Втім, жодних рішень, якими б було встановлено факт пов'язаності ПАТ «СБЕРБАНК» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» Національним банком України не приймалось.

Вказані висновки суду апеляційної інстанції підтверджуються наданою ПАТ «СБЕРБАНК» роздруківкою електронного повідомлення Національного Банку України від 27.01.2016 № В/26- 0004/9667, в якій Банк зазначив, що ним не приймались рішення станом на 04.09.2012 та на даний час щодо визнання пов'язаними ПАТ «СБЕРБАНК» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відповідно до вимог статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Вказаному доказу судом першої інстанції також не була надана належна правова оцінка.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з доводами ПАТ «СБЕРБАНК» про те, що за своєю правовою природою повноваження Національного Банку України щодо прийняття рішення про пов'язаність банків є дискреційними повноваженнями цього державного органу, який приймає таке рішення після проведення певної процедури та перевірки достовірності поданих даних.

Поряд із зазначеним, суд першої інстанції, вирішуючи спір у даній справі не перевірив наявність у позивача суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов у даній справі, а також не з'ясовував наявність чи відсутність факту порушення його прав.

Так, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів (стаття 2 Господарського процесуального кодексу України).

Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, господарський суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорення відповідного права чи охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до положень статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку на вимогу однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 Цивільного кодексу України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. (Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, яка розглянута Судовою палатою у господарських справах і Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України).

Водночас, колегія суддів не вбачає зі змісту оскаржуваного судового рішення те, що суд першої інстанції визнаючи недійсними договори, встановив, яке саме право позивача порушується, або не визнається або оспорюється у зв'язку з укладенням спірних договорів.

Зі змісту наведених позивачем вимог та наданих на їх підтвердження доказів також не вбачається, чим саме порушується його право, як поручителя, у спірних правовідносинах. Грошові кошти на виконання умов кредитних договорів були передані від кредитора (ПАТ «СБЕРБАНК») до позичальників (ПрАТ «Харківський коксовий завод» та ПАТ «Термолайф»). У свою чергу, ТОВ «Коксотрейд» погодилось виступити поручителем за укладеними договорами. Позивач жодним чином не обґрунтовує, як факт, на його думку, пов'язаності банків, порушує його права та інтереси. Позивач, також, не зазначає, яким чином вказані обставини могли вплинути на його рішення виступити поручителем у спірних правовідносинах.

Під час апеляційного перегляду даної справи колегією суддів встановлено порушення судом першої інстанції вимог статей 203, 215 Цивільного кодексу України та безпідставно визнано недійсними кредитні договори та, як наслідок, договір поруки.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність правових підстав для визнання недійсним Договору про відкриття кредитної лінії №26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між Приватним акціонерним товариством «Харківський коксовий завод» та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», та про відсутність підстав для визнання недійсним Договору про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між Приватним акціонерним товариством «Термолайф» та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії».

Щодо стосується позовних вимог про визнання недійсним договору поруки, від 04.09.2012, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Коксотрейд» та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», то єдиним обґрунтуванням для визнання його недійсним відповідно до рішення суду першої інстанції є висновок про недійсність основного зобов'язання (спірних кредитних договорів).

Втім, враховуючи відсутність будь-яких правових підстав для визнання недійсними кредитних договорів, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку і про відсутність підстав для визнання недійсним договору поруки, укладеного в забезпечення зобов'язань за оспорюваними кредитними договорами.

Щодо рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви ПАТ «Сбербанк» про застосування строків позовної давності до спірних відносин, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відмова у застосуванні строків позовної давності до спірних відносин судом першої інстанції обґрунтована тим, що позивач не мав об'єктивної можливості знати про обставини порушення його прав до дати прийняття рішень Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку від 24.07.2015 №1078 та №1087.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до пункту 3.1. Положення про порядок подання відомостей про структуру власності, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 08.09.2011 №306 (в редакції чинній на дату укладення кредитних договорів) банк має забезпечити розміщення на власному веб-сайті в мережі Інтернет інформації про власників істотної участі в банку за формою, наведеною у додатку 4 до цього Положення, та схематичного зображення структури власності банку.

Відповідні відомості розміщені на сайтах Публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК» та Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» з 2011 року і дана інформація є загальнодоступною. Інформація про структуру власників Публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК» та Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» розміщена в Інтернет ресурсі з 2008 року, таким чином позивач мав змогу довідатись про порушення його права.

До того ж, інформація щодо засновників банків наявна в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Наведене спростовує висновки суду першої інстанції та доводи позивача щодо початку відліку строку позовної давності у справі.

Поряд з цим, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З урахуванням викладеного, строки позовної давності у спірних правовідносинах спливли, оскільки на дату укладання спірних договорів (04.09.2012) позивач мав об'єктивну можливість з'ясувати структуру володіння обома банками.

Проте, з урахуванням того, що в ході розгляду апеляційних скарг колегією суддів встановлено, що права та охоронювані законом інтереси позивача не порушені, як і відсутні порушення вимог чинного законодавства при укладенні спірних договорів, тому правові підстави для застосування строків позовної давності у даній справі відсутні.

Статтею 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За результатами апеляційного перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційних скарг та скасування прийнятого у даній справі рішення, оскільки неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для вирішення справи, призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України та у зв'язку із відмовою у позові покладається на позивача.

Керуючись статтями 129, 232, 269, 273, пунктом 2 частини першої статті 275, пунктами 1, 4 частини першої статті 277, статтями 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариство «СБЕРБАНК», м. Київ задовольнити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», м. Київ задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 02.11.2017 у справі № 904/43/16 скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коксотрейд» (49000, м. Дніпро, площа Героїв Майдану, буд. 1, офіс 330, ) на користь Публічного акціонерного товариства «CБЕРБАНК» (01061, м. Київ, вул. Володимирська, 46, ) 4019,40 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коксотрейд» (49000, м. Дніпро, площа Героїв Майдану, буд. 1, офіс 330, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (01001, м. Київ, пров. Шевченка, 12, ) 4019,40 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29.01.18

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Пелипенко Н.М.