РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.02.2018Справа № 910/22079/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. при секретарі судового засідання Кимлик Ю.В., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

за позовом Фізичної особи - підприємця Тички Івана Івановича

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Леон»

про стягнення 61.106,43 грн.

У засіданні приймали участь представники сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Фізичної особи - підприємця Тички Івана Івановича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Леон» про стягнення 61.106,43 грн., з яких: 58.897,75 грн. основного боргу, 1.898,86 грн. збитків від зміни індексу інфляції, 309,82 грн. - 3% річних.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 22.08.2017 між сторонами був укладений договір на перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні № 22.08/2015, відповідно до якого позивачем здійснено перевезення вантажу за маршрутом Італія-Україна та 29.08.2017 вручено вантаж вантажоодержувачу - Приватному підприємству «Креатив Плюс». За умовами договору оплата здійснюється протягом 10 днів після завершення перевезення, проте відповідач досі оплату наданих послуг перевезення не здійснив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 порушено провадження у справі № 910/22079/17 та призначено її до розгляду на 16.01.2018.

15.12.2017 набрав чинності Закон України від 03.10.2017 № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147VІІІ, чинної з 15.12.2017, передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/22079/17 від 20.12.2017, у зв'язку з набранням 15.12.2017 чинності Господарського процесуального кодексу України в новій редакції, справу відповідно до ст. 247 цього Кодексу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження в судовому засіданні 16.01.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/22079/17 від 16.01.2018 розгляд справи відкладено на 01.02.2018.

Позивачем 31.01.2018 до відділу діловодства суду подано витребувані судом документи.

Позивачем 31.01.2018 до відділу діловодства суду подано заяву, в якій позивач просить розглядати справу за його відсутності.

Позивач в судове засідання 01.02.2018 не з'явився.

Відповідач в судове засідання 01.02.2018 не з'явився, письмовий відзив на позов не подав, вимог ухвали про порушення провадження у справі від 11.12.2017 та ухвал від 20.12.2017, від 16.01.2018 не виконав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, оскільки ухвали суду надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією на адресу, що зазначена в позовній заяві, а саме: 04119, м. Київ, вул. Мельникова, 83, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 11.12.2017 є місцезнаходженням відповідача.

Проте, конверт разом з ухвалою від 11.12.2017 (номер відправлення 821) було повернуто до суду поштовим відділенням зв'язку без вручення адресату з довідкою форми Ф-20 з позначкою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Конверт разом з ухвалою від 20.12.2017 (номер відправлення 550) було повернуто до суду поштовим відділенням зв'язку без вручення адресату з довідкою форми Ф-20 з позначкою «інші причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення».

Конверт разом з ухвалою від 16.01.2018 (номер відправлення 492) на адресу суду станом на 01.02.2018 не повернувся. При цьому згідно інформації з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» в мережі Інтеренет вбачається, що 19.01.2018 адресату повідомлено повторно про надходження на його адресу поштового відправлення за номером 492.

Згідно з п. 3 ст. 212 Цивільного кодексу України якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.

Крім того, суд вважає за доцільне зазначити, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті Господарського суду міста Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність в учасників справи можливості дізнатись про слухання справи за їх участю.

До того ж, необхідно зауважити, що у відповідності до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.

Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - це автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

У статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, з огляду на наведене вище, суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представників сторін.

В судовому засіданні 18.01.2018, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

22.08.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма Леон» (далі - експедитор, відповідач) та Фізичною особою особи - підприємцем Тичкою Іваном Івановичем (далі - перевізник, позивач) було укладено договір на перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні № 22.08/2015 (далі - договір).

Відповідно до умов п. 1.1 договору він регулює порядок відносин, що виникають між сторонами при міжнародних перевезеннях вантажів автомобільним транспортом.

Згідно з п. 1.2 договору експедитор замовляє здійснення перевезення від свого імені і за рахунок клієнта, перевізник зобов'язується доставити ввірений йому вантаж до пункту призначення в установлений договором і доповненням до нього термін і видати уповноваженій на одержання вантажу особі. Експедитор зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату

Відповідно до п. 2.1 договору він укладений за допомогою засобів факсимільного зв'язку, має юридичну силу до оформлення і обміну оригіналами договору, скріпленого підписами та печатками сторін.

Спір виник в зв'язку з тим, що відповідачем в порушення умов договору не було у повному обсязі сплачено вартість наданих послуг з перевезення, в зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з п. 2.2 договору конкретні умови по кожному замовленню обумовлюються в заявці на перевезення вантажу, що є невід'ємною частиною договору. Допускається узгодження, підписання заявки засобами факсимільному зв'язку або електронною поштою (E-mail).

22.08.2017 сторонами складено заявку на перевезення вантажу № 22-08/2015 (додаток до договору) згідно якої маршрутом перевезення є: м. Фоджа (Італія) - м. Богородчани (Україна); вантаж - фільтрувальний матеріал в мішках на палетах; марка автотранспорту «Volvo» д. н. тягача АО 1986 ХР, д.н. причепа АО 7091 ВК.

Як свідчить наявна в матеріалах справи міжнародна товарно-транспортна накладна (CMR) № 257114 вантаж був відвантажений у м. Фоджа (Італія) 23.08.2017 та доставлений у м. Богородчани (Україна) 29.08.2017. Також накладна свідчить, що вантажоодержувач (ПП «Креатив Плюс») отримав вантаж.

Частиною 1 статті 916 Цивільного кодексу України визначено, що за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Згідно заявки № 22-08/2015 від 22.08.2017 вартість послуг з перевезення визначена в сумі 2.100 євро.

Згідно офіційного курсу валют Національного банку України станом на 29.08.2017 (здійснення перевезення) вартість 1 євро становить 30,4275 грн., а отже вартість наданих за договором послуг становить 63.897,75 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем виставлений 29.08.2017 відповідачу рахунок № 2908 на оплату послуг з міжнародного транспортного перевезення за договором, який відповідачем 09.10.2018 згідно платіжного доручення № 16 частково оплачений в сумі 5.000,00 грн.

Відповідно до п. 4.5 договору оплата послуг перевізника проводиться експедитором за рахунок коштів, що надійшли від клієнта за договором транспортного експедирування на поточний рахунок перевізника на підставі оформлених належним чином наступних документів наданих експедитору протягом 10 днів після завершення перевезення: оригіналу ТТН або міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) з відміткою вантажоодержувача, зазначеного в накладеній, про отримання вантажу без претензій, договору, рахунку, акту наданих послуг, а також податкової накладної в електронному вигляді, зареєстрованої в ЄРПН, через програму обміну податковими накладеними.

З огляду на те, що відповідачем здійснено часткову оплату наданих послуг та відповідачем не доведено протилежного, суд приходить до висновку, що відповідач отримав визначені договором документи, що є підставою для оплати наданих послуг.

Зі змісту статті 909 Цивільного кодексу України вбачається, що обов'язковою підставою для здійснення відправником свого обов'язку щодо оплати послуг перевезення є надання цих послуг.

Матеріали справи свідчать, що послуги перевезення вантажу надані відповідачу, а отже у останнього виник обов'язок по їх сплаті.

Оскільки вантаж отримано вантажоодержувачем 29.08.2017, то оплата за надані послуги мала бути здійснена відповідачем до 08.09.2017 включно.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Матеріали справи свідчать, що відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань за договором, вартість наданих послуг перевезення не виконав, в зв'язку з чим виникла заборгованість перед позивачем, яка не оспорена відповідачем та складає 58.897,75 грн. (63.897,75 грн. - 5.000,00 грн.).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З урахуванням існування належних доказів надання позивачем послуг, суд дійшов висновку про наявність передбачених чинним законодавством правових підстав для стягнення з відповідача їх вартості в загальному розмірі 58.897,75 грн.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за наданні послуги повністю не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення зі сплати за наданні послуги, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 1.898,86 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 309,82 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 1.898,86 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 309,82 грн. - 3 % річних (за обґрунтованими розрахунками).

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Тички Івана Івановича є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Леон» (04119, м. Київ, вул. Мельникова, 83, ) на користь Фізичної особи - підприємця Тички Івана Івановича (АДРЕСА_1 код НОМЕР_1) 58.897 (п'ятдесят вісім тисяч вісімсот дев'яносто сім) грн. 75 коп. основного боргу, 1.898 (одна тисяча вісімсот дев'яносто вісім) грн. 86 коп. збитків від зміни індексу інфляції, 309 (триста дев'ять) грн. 82 коп. - 3% річних, 1.600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 05.02.2018.

Суддя В.В.Сівакова