ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30 січня 2018 р. Справа № 918/796/17

Господарський суд Рівненської області в складі судді Церковної Н.Ф., при секретарі судового засідання Оліфер С.М., розглянувши у відкритому засіданні матеріали справи

за позовом Фізичної особи - підприємця Ходорчука Віктора Івановича

до Фізичної-особи підприємця Паламарчука Володимира Станіславовича

про стягнення в сумі 12 066,86 грн,

за участі представників сторін:

від позивача: Татарин В.М., ордер на надання правової допомоги серія НОМЕР_3;

від відповідача: Паламарчук В.С., посвідчення № 022102 від 21.09.1996 року

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року Фізична особа - підприємець Ходорчук Віктор Іванович (далі - ФОП Ходорчук Віктор Іванович, позивач) звернувся до Господарського суду Рівненської області із позовом до Фізичної - особи підприємця Паламарчука Володимира Станіславовича (далі - ФОП Паламарчук Володимир Станіславович, відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 12 066,86 грн.

Ухвалою суду від 23.11.2017 року порушено провадження, справу призначено до розгляду на 08.12.2017 року.

Ухвалою суду від 08.12.2017 року розгляд справи відкладено на 10.01.2018 року.

Ухвалою суду від 10.01.2017 року розгляд справи відкладено на 30.01.2018 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на те, що 02.06.2016 року позивач помилково перерахував грошові кошти в сумі 10 000, 00 грн. на рахунок відповідача згідно платіжного доручення №292 від 02.06.2016 року. Посилається на те, що жодних господарських операцій між сторонами не існувало. У зв'язку з помилковим перерахуванням коштів, посилаючись на безпідставне утримання відповідачем перерахованих коштів та норми ст. 1212 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача 10 000, 00 грн помилково перерахованих коштів, 2 066, 86 грн - процентів за користування чужими коштами нарахованих на підставі ст. 536 та ст. 1214 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

02.06.2016 року позивачем перераховано відповідачу кошти в сумі 10 000, 00 грн згідно платіжного доручення №292 від 02.06.2016 року, призначення платежу - за надані послуги б/н від 02.06.2016 року.

Як зазначає позивач, між ФОП Ходорчуком Віктором Івановичем та ФОП Паламарчуком Володимиром Станіславовичем жодних господарських зобов'язань не існувало, будь-яких послуг відповідач не надавав, а кошти в сумі 10 000, 00 грн були помилково перераховані на рахунок відповідача.

З метою досудового врегулювання спору, 07.07.2016 року позивачем було надіслано на адресу відповідача вимогу від 06.07.2016 року про повернення безпідставно набутих коштів в розмірі 10 000,00 грн., яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Позивач звернувся до Господарського суду з вимогою про стягнення з відповідача 10 000, 00 грн. - основного боргу (помилково перерахованих коштів) на підставі ст. 1212 ЦК України, 2 066, 86 грн процентів за користування чужими коштами на підставі ст. ст. 536, 1214 ЦК України

Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Вказаною нормою передбачено, зокрема, що обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК України).

Отже, із змісту вищевказаної норми вбачається, що для з'ясування чи набула особа відповідного зобов'язання, визначеного ст. 1212 ЦК України, необхідно встановити наступні обставини, які у сукупності є підставою для його виникнення: 1) факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього підстав.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази існування між сторонами будь-яких господарських зобов'язань. При цьому, відповідачем не доведено перед судом наявність у нього на даний час правових підстав утримувати 10 000, 00 грн, що перераховані на рахунок останнього позивачем.

Оскільки обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог відповідачем не спростовані, відтак останній утримує грошові кошти у розмірі, перерахованому йому позивачем, безпідставно і має повернути їх позивачу на підставі ст.1212 ЦК України.

На підставі вищезазначеного, враховуючи факт помилкового перерахування грошових коштів, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про повернення помилково перерахованих коштів у розмірі 10 000,00 грн. є законною, обґрунтованою, відповідачем не спростована, а відповідно такою, що підлягає до задоволення.

Крім того, згідно ч.1. ст.1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відповідно до ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

На підставі ст.ст. 536, 1214 ЦК України позивачем нараховано відповідачу проценти за користування чужими коштами в розмірі 2 066, 86 грн. Позивач здійснив нарахування процентів за користування чужими коштами в розмірі встановленому ст. 1048 ЦК України, застосувавши аналогію закону (ч.1. ст.8 ЦК України).

В силу вимог ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Згідно ч.1. ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Пунктом 6.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. №14 роз'яснено, проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України) (п.6.2. Постанови).

Судом встановлено, що між сторонами відсутні договірні відносини, розмір процентів спеціальним законом або іншим актом цивільного законодавства не визначений. При цьому, спірні кошти в сумі 10 000, 00 грн. перебувають у відповідача не на підставі укладеного між сторонами договору позики чи будь-якого іншого договору, а внаслідок помилкового перерахування коштів. Правовий аналіз визначення договору позики та правовідносин, які виникли між сторонами внаслідок помилкового перерахування коштів позивачем та безпідставного їх утримання відповідачем не надають підстав для висновку про те, що це подібні за змістом цивільні відносини. Спірні грошові кошти перебувають у відповідача не на підставі укладення із позивачем договору позики, в тому числі усного. Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин, відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування аналогії закону передбаченої статтею 8 ЦК України та нарахування процентів на підставі ст.1048 ЦК України. Аналогічні правові позиції викладені в Постанові Вищого Господарського суду України від 12.11.2014р. у справі №910/2899/14, постанові від 15.05.2013р. у справі №5004/1492/12, постанові ВГСУ від 09.12.2013р. у справі №904/4481/13, постанові ВГСУ від 28.09.2010р. у справі №9/67.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 2 066, 86 грн процентів за користування чужими коштами.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводів позивача, не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судового засідання, відтак, позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами п. п. 1-2 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Крім того, ч. 4-5 зазначеної статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як свідчать матеріали справи, у зв'язку з порушенням відповідачем прав та інтересів позивача, останній звернувся до адвоката Татарин Вікторії Миколаївни з метою надання йому юридичних послуг, про що було укладено відповідний Договір про надання правової допомоги від 01.11.2017 року.

Факт надання юридичних послуг підтверджується наявним в матеріалах справи Актом від 22.11.2017 року, а розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн. - квитанцією до прибуткового касового ордеру №7 від 22.11.2017 року.

Враховуючи викладене, а також те, що факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу та сума таких витрат підтверджується матеріалами справи, і відповідач в порядку, визначеному п. 5 ст. 126 ГПК України не звертався до суду з клопотанням про їх зменшення, суд приходить до висновку про необхідність покладення зазначених витрат на відповідача, стягнувши з останнього на користь позивача 2 000,00 грн.

Окрім того, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задоволити частково.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця Паламарчука Володимира Станіславовича (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, р/р НОМЕР_4 в Рівненській філії ПАТ КБ "Приватбанк") на користь Фізичної особи-підприємця Ходорчука Віктора Івановича (43001, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, р/р НОМЕР_5 в Волинському ГРУ ПАТ КБ "Приватбанк") 10 000 грн 00 коп. основного боргу, 1600 грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору та 2 000 грн 00 коп. витрат на правову допомогу.

3.В решті позовних вимог відмовити.

4.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 31.01.2018 року.

Суддя Церковна Н.Ф.