КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2018 р. Справа№ 910/22801/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пашкіної С.А.

суддів: Сітайло Л.Г.

Калатай Н.Ф.

За участю секретаря судового засідання : Кулачок О.А.

представників сторін:

від позивача: Мохонько О.А. (довір. від 16.11.17);

від відповідача: Сичевська А.С. (довір. №4 від 10.01.18);

від третьої особи : Мельник Е.О. ( довір. №80 від 08.11.17);

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Меблісам"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2017р.

у справі №910/22801/15 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва

до Приватного акціонерного товариства "Меблісам"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція"

про відшкодування вартості безпідставно набутого майна в розмірі 41 473, 77грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.10.2017р. у справі №910/22801/15 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Меблісам" на користь Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва суму основного боргу у розмірі 25 277 грн.62коп. та судовий збір у розмірі 806грн. 35 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду ґрунтується на тому, що оскільки відповідач користувався послугами з гарячого водопостачання та централізованого опалення, які надавались позивачем з листопада 2012 року по травень 2014 року, що підтверджується долученими до матеріалів справи документами, заяв про відмову від користування послугами відповідач не подавав, то відповідач зобов'язаний відшкодувати вартість отриманих послуг.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2017р., та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що Приватне акціонерне товариство «Меблісам» фактично не користувалось житлово-комунальними послугами, і дані послуги йому позивачем не надавались. Відповідач не оспорював того, що займав у період з 01.11.2012р. по 31.05.2014р. приміщення будівлі, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Харківське шосе,12 та перебувала на утриманні та експлуатаційному обслуговуванні у позивача, проте, місце розташування приміщення саме по собі не можу підтверджувати надання та отримання житлово-комунальних послуг відповідачем, а позивач в свою чергу не надавав доказів, щодо фактичного отримання відповідачем таких послуг.

15.01.2017р. до апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач підтримує рішення суду та просить ухвалити нове рішення у частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційне збільшення у розмірі 28 880,98 грн. та 3% річних у розмірі 3 114,38 грн.

Судова колегія зазначає про те, що відповідно до ч. 2 ст.263 ГПК України відзив на апеляційну скаргу має містити, зокрема обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, отже, оскільки у прохальній частині відзиву на апеляційну скаргу позивач просить ухвалити нове рішення у частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційне збільшення у розмірі 28 880,98 грн. та 3% річних у розмірі 3 114,38 грн., судова колегія не приймає до уваги зазначені вимоги позивача у відзиві на апеляційну скаргу, оскільки такі, є фактично вимогами апеляційної скарги.

Крім того, щодо відзиву, слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справи за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Однак судова колегія ознайомлена зі змістом описової частини відзиву та враховує такі при прийнятті рішення (постанови).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що позивач належним чином допустимими доказами підтвердив надання послуг відповідачу з централізованого опалення в будинку 12 по Харківському шосе. Відповідач в свою чергу не надав доказів санкціонованого відключення ПрАТ «Меблісам» від теплових мереж.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення позивача, відповідача та третьої особи, судова колегія встановила.

На підставі Розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.08.2012р. Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва прийняло від ТОВ "Україна житло-сервіс" на утримання та експлуатаційне обслуговування житловий та нежитловий фонд ЖРЕО-401, 402, 414, 417, (в тому числі буд. 12 по Харківському шосе, в якому розташоване приміщення відповідача).

Згідно з п.3.2.2. Статуту Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва встановлено, що предметом діяльності останнього є, зокрема, забезпечення на підставі укладених договорів між споживачами, виробниками та виконавцями послуг з транспортування холодної, гарячої води, стоків та теплової енергії на опалення до споживачів по внутрішньо будинкових мережах та збір платежів від споживачів зазначених послуг на користь виконавців послуг згідно з договорами.

Для належного виконання функцій посередника між виробниками комунальних послуг (постачальними організаціями) та безпосередніми споживачами, між позивачем та ТОВ "Євро-Реконструкція" був укладений договір № 420002 на постачання теплової енергії у гарячій воді за адресою: м. Київ, вул.Харківське шосе, буд.12. У відповідності до цього договору, постачальна організація надає відповідні послуги, та виставляє рахунки у відповідності до об'ємів спожитих послуг, що підтверджуються обліковими картками (табуляграмами), Комунальне підприємство по Дніпровського району м. Києва несе фінансові зобов'язання, а безпосередні споживачі (власники чи орендарі) нежитлових приміщень вже відшкодовують витрати за фактично спожиті ними послуги, згідно табуляграм постачальних організацій.

Звертаючись з позовом позивач зазначає, що оскільки Приватне акціонерне товариство "Меблісам" (надалі-відповідач) займає приміщення за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, буд.12, КП по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва на підставі договорів з тепло- та водопостачальними організаціями (ПАТ "Київенерго", ТОВ "Євро-Реконструкція", ПАТ АК "Київводоканал") було приєднано останнього до своєї мережі, як субабонента, та надано послуги з центрального опалення, які відповідач фактично споживав, але не здійснював оплату. З урахуванням наведеного, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за надані комунальні послуги в період з 01.11.2012 по 31.05.2014 на загальну суму 25 277,62грн.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 №1875-IV балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. У розумінні ст.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" особа стає споживачем житлово-комунальних послуг за умови, що вона фактично користується чи має намір користуватися цими послугами. Тому обов'язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникає у споживача з моменту початку користування цими послугами.

Згідно вказаного Закону відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг.

Статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до вимог статті 29 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції до 26.04.2016) договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

Згідно з розпорядженням Дніпровської районної державної адміністрації № 330 від 01.08.2012 Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва прийняло на утримання та обслуговування житловий та нежитловий фонд ЖРЕО-401, 402, 414, 417, (в тому числі буд. 12 по вул. Харківському шосе, в якому розташоване приміщення відповідача) та зобов'язалось укласти в установленому порядку договори з постачальниками житлово-комунальних послуг для забезпечення утримання в належному стані даного житлового та нежитлового фонду.

Як вбачається з матеріалів справи 01.10.2012 року між позивачем, як балансоутримувачем багатоповерхового житлового будинку по вул. Харківське шосе, буд. 12 в м. Києві із загальною системою опалення, водопостачання, водовідведення гарячої та холодної води, та ТОВ "Євро-Реконструкція", як енергопостачальною організацією, укладено договір № 42002 на постачання теплової енергії у гарячій воді.

Згідно з Довідки - дані по будинках (спорудах) ЖРЕО-417, опалення і гаряче водопостачання яких здійснюється від ТОВ "Євро-Реконструкція" на 01.01.2013 (Додаток №3 до договору №420002) за адресою вул. Харьківське шосе, 12 житловий будинок кубатурою 35144 м., в тому числі субабоненти: "Меблісам" /продажа одягу/ площею 163,8кв.м.

Відповідно до Переліку абонентів, які знаходяться на балансі ЖРЕО-417 станом на 01.01.2013 (Додаток №3 до договору №420002) будівля за адресою Харьківське шосе, 12, загальною площею 9050,7 кв.м. значиться в переліку з тепловим навантаженням: на опалення 9050,7 Гкал.; ГВП - /проектне/ 0,048 Гкал./год, /розрахункове/ 0,48 Гкал./год., в тому числі "Меблісам" /продажа одягу/ на опалення 0,0116 Гкал./год.

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

За умовами договору № 420002 від 01.10.2012 постачальна організація надає відповідні послуги та виставляє рахунки у відповідності до об'ємів спожитих послуг, що підтверджується табуляграмами.

Пунктом 1 ч.1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 затверджено Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, відповідно до п.п.18, 20 яких розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Відповідно до статті 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Недійсність договору з надання комунальних послуг у зв'язку з недодержанням письмової форми законом не встановлена, а тому виниклі між сторонами зобов'язання є дійсними і їх виконання повинне здійснюватися у відповідності до норм цивільного законодавства.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України 3-184гс14 від 25.11.2014, прийнятої за результатами перегляду постанови Вищого господарського суду України від 01.07.2014 у справі № 916/3566/13.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З аналізу вище наведеного законодавства вбачається, що відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

За таких обставин, зобов'язання відповідача оплатити послуги з теплопостачання у приміщенні, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, 12 (в період з 01.11.2012 по 31.05.2014), виникає на підставі закону.

За твердженням позивача, несплата відповідачем вартості наданої та отриманої послуги порушує права позивача, як балансоутримувача будівлі, в якому перебуває відповідач, а також права позивача як колективного замовника (абонента) комунальних послуг, яким укладено договори з виконавцями цих послуг.

Таким чином позивач вважає, що не здійснивши оплату за спожиті послуги, відповідач тим самим зберіг за рахунок позивача власні кошти у розмірі вартості фактично наданих та спожитих комунальних послуг без достатніх для цього підстав, а тому просить суд стягнути їх на підставі ст.ст. 1212, 1214 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України визначає правила вирішення спорів, пов'язаних із відновленням майнового стану особи, що потерпіла від безпідставного набуття (збереження) іншою особою її майна.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов набуття або збереження майна, набуття або збереження за рахунок іншої особи, відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналіз положень частини першої, пункту 1 частини 2 статті 11, частини першої статті 177, частини 1 статті 202, частин 1 та другої статті 205, частини 1 статті 207, частини 1 статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Разом із тим, за положеннями ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Вказана норма права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає що не оспорював того факту, що займав у період з 01.11.2012р. по 31.05.2014р. приміщення будівлі за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, 12, яке перебувало на утриманні та експлуатаційному обслуговуванні у позивача, проте, місце розташування приміщення саме по собі не може підтверджувати надання та отримання житлово-комунальних послуг відповідачем, однак такі доводи відповідача не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки, відповідач користувався послугами з гарячого водопостачання та централізованого опалення, які надавались позивачем з листопада 2012 року по травень 2014 року, що підтверджується долученими до матеріалів справи копії облікових карток (табуляграм) та розробок по груп рахункам, які виконані на підставі облікових карток постачальної організації ПАТ "Євро-Реконструкція" з визначенням об'ємів споживання ПрАТ "Меблісам" в Гкал та їх вартості, а також копіями первинних бухгалтерських документів за спірний період (платіжні вимоги- доручення та рахунки-фактури), що виставлялись відповідачу для оплати, при цьому заяв про відмову від користування послугами відповідач не подавав, скарг щодо обсягу та якості наданих послуг від відповідача не надходило, то за аналогією застосування частини 2 статті 1213 Цивільного кодексу України, відповідно до частини 1 статті 8 Цивільного кодексу України, він зобов'язаний відшкодувати вартість отриманих послуг, що і є предметом позовної заяви, а тому місцевий господарський суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про відшкодування їх вартості на підставі ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України у розмірі 25 277грн.62коп. підлягають задоволенню.

Позивач крім того просив в позовній заяві, за неналежне виконання відповідачем зобов'язань стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 3 114,38 грн. та інфляційних втрат у розмірі 28 880,98 грн., що нараховані в період прострочення з 20.12.2012 по 10.10.2017.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Цією статтею регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу.

Вказані висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 р. у справі №6-2491цс15.

В той же час, згідно з п. 5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 р. обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

З огляду на викладене, обґрунтованим є рішення місцевого господарського суду про те, що підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних відсутні.

Враховуючи викладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2017р. не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273-279, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Меблісам" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2017р. у справі № 910/22801/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/22801/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови суду апеляційної інстанції зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний тест постанови підписано 25.01.2018р.

Головуючий суддя С.А. Пашкіна

Судді Л.Г. Сітайло

Н.Ф. Калатай