Суд
УХВАЛА

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 910/2583/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Селіваненка В.П. і Сухового В.Г.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства "Сбербанк"

про перегляд постанови Вищого господарського суду України у складі колегії суддів Львова Б.Ю. (головуючий), Могила С.К., Палія В.В. від 24.10.2017

за позовом публічного акціонерного товариства "Сбербанк" (далі - Банк)

до Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення),

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Національний банк України,

про визнання рішення недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Банк звернувся до господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним рішення адміністративної колегії Відділення від 22.12.2016 № 72 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції ПАТ "Сбербанк" та накладення штрафу" (далі - Рішення АМК).

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.04.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2017, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 24.10.2017 касаційну скаргу Банку залишено без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 10.04.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2017 у справі № 910/2583/17 залишено без змін.

Банком подано заяву про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 24.10.2017 у справі № 910/2583/17 з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в редакції, що діяла до набрання чинності Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII.

Заявник, посилаючись на невідповідність рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах положень частини першої статті 60, частин першої та четвертої статті 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність", пункту 3.5 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затвердженої постановою Правління НБУ від 14.07.2006 № 267, просить скасувати постанову Вищого господарського суду України від 24.10.2017 у справі № 910/2583/17 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування своїх доводів Банк долучив до поданої заяви копії ухвал Верховного Суду України від 22.09.2010 у справі N 6-6330св10 та від 15.10.2008 у справі № 6-10095св08.

За приписами підпункту 1 пункту 1 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у господарських справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного господарського суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Розглянувши заяву про перегляд постанови суду касаційної інстанції та додані до неї матеріали, Касаційний господарський суд вважає за необхідне відмовити в допуску справи до провадження з таких підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 11116 ГПК України в редакції, що діяла до набрання чинності Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, заява про перегляд судових рішень господарських судів може бути подана, зокрема, з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На думку заявника, невідповідність висновків Вищого господарського суду України у справі N 910/2583/17, яка розглядається, висновкам Верховного Суду України щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права підтверджується копіями ухвал Верховного Суду України від 22.09.2010 у справі N 6-6330св10 та від 15.10.2008 у справі № 6-10095св08.

Проте з такими доводами заявника погодитися не можна.

У справі N 910/2583/17, що розглядається, Вищий господарський суд України погодився з висновком судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Рішення АМК, зокрема, з огляду на те, що витребувана Відділенням у Банку інформація, яка містила, у тому числі, банківську таємницю (інформація про поточні рахунки, яке товариство має/мало у банку на червень - грудень 2015 року, та виписки за зазначеними рахунками), була надана у відповідній частині самим Банком Відділенню. При цьому Банком не було надано на вимогу Відділення ту інформацію, яка не містила банківської таємниці. Водночас вимога Відділення є чинною та мала бути виконаною Банком у встановлений строк.

У справі N 6-6330св10, копію ухвали від 22.09.2010 в якій надано для порівняння, Верховний Суд України скасував судові акти попередніх інстанцій та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначивши, зокрема, про те, що порядок розкриття банківської таємниці визначено статтею 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність". Цією нормою визначено коло осіб, на вимогу яких розкривається банківська таємниця, підстави її розкриття та обсяг інформації, яка надається. Виходячи зі змісту частини першої статті 62 названого Закону, підставами для розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, є: по - перше, письмовий запит або дозвіл власника інформації; по - друге, письмова вимога або рішення суду; по-третє, письмова вимога уповноважених державних органів, перелік яких визначено законом і є вичерпним. З аналізу наведеної правової норми вбачається, що на вимогу відповідних уповноважених державних органів банк вправі надати інформацію, яка містить банківську таємницю, у межах і обсягах, визначених цим і іншими законами, тобто банки надають інформацію, з урахуванням встановлених законом обмежень. Зазначені обмеження, в тому числі викладені в частині четвертій статті 62 названого Закону (відповідно до якої Банку забороняється надавати інформацію про клієнтів іншого банку, навіть якщо їх імена зазначені у документах, угодах та операціях клієнта), не стосуються випадків надання банком інформації, яка є банківською таємницею з дозволу клієнта чи за рішенням (вимогою) суду. Такий висновок узгоджується і з пунктом 3.5 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затвердженої постановою Правління НБУ від 14.07.2006 № 267.

Аналогічний висновок міститься і в ухвалі Верховного Суду України від 15.10.2008 зі справи № 6-10095св08, відповідно до якої скасовано судові акти попередніх інстанцій, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аналіз висновків, зроблених судом касаційної інстанції у справі N 910/2583/17, яка розглядається, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним в ухвалах Верховного Суду України від 22.09.2010 у справі N 6-6330св10 та від 15.10.2008 у справі № 6-10095св08 щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки встановлені у справах фактичні обставини та матеріально-правове регулювання відповідних їм правовідносин не є подібними.

Враховуючи, що подібність правовідносин в ухвалах Верховного Суду України, на які здійснено посилання заявником на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 11116 ГПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017), та в судовому рішенні, щодо якого подано заяву про перегляд, не підтверджено, підстави для допуску даної справи до провадження Верховного Суду відсутні.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ, статтями 11116, 11121 ГПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017 ), суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити в допуску справи № 910/2583/17 до провадження Верховного Суду.

2. Копію ухвали разом із копією заяви надіслати особам, які беруть участь у справі.

3. Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя В. Селіваненко

Суддя В. Суховий