КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2018 р. Справа№ 910/14136/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Власова Ю.Л.

Буравльова С.І.

за участю секретаря судового засідання: Добрицької В.С.

учасники справи:

позивача Мезецький М.С.

відповідача: не з'явився

третьої особи 1: Гузієнко Я.М.

третьої особи 2: Башаров В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної іпотечної установи

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2017

у справі №910/14136/17 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Державної іпотечної установи

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1. Національний банк України

2. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Державна іпотечна установа звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів №ДД-758/2014 від 09.09.2014.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладенні Договору №ДД-758/2014 від 09.09.2014 ПАТ "Дельта Банк" введено Державну іпотечну установу в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.11.2017 у справі №910/14136/17 в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими чинне законодавство пов'язує визнання правочинів недійсними, а саме введення в оману сторони за договором.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державна іпотечна установа звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2017 у справі №910/14136/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Державної іпотечної установи, визнати Договір купівлі-продажу цінних паперів №ДД-758/2014 від 09.09.2014 недійсним.

Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи мотивовано неповним з'ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2017, апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2017 у справі №910/14136/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Андрієнко В.В., судді Власов Ю.Л., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 апеляційну скаргу Державної іпотечної установи прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 26.12.2017.

13.12.2017 до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (прийом документів) Київського апеляційного господарського суду представником позивача подано клопотання в якому останній просить розгляд справи №910/14136/17 за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2017 у справі №910/14136/17 за позовом Державної іпотечної установи до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання договору купівлі-продажу цінних паперів №ДД-758/2014 від 09.09.2014 недійсним проводити у закритому режимі. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що для доведення своєї позиції у справі та її обґрунтованості, у позивача виникає необхідність витребувати в якості доказів у Національного банку України належним чином завірені копії звітів про інспектування АТ "Дельта Банк", складених за результатами планових та позапланових перевірок, проведених в період з 2012 до 2016 року, а відомості, що містяться у вказаних звітах, є банківською таємницею.

Крім того, 13.12.2017 до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (прийом документів) Київського апеляційного господарського суду представником позивача подано клопотання в якому останній просить витребувати у Національного банку України належним чином завірені копії звітів про інспектування АТ "Дельта Банк", складених за результатами планових та позапланових перевірок, проведених в період з 2012 до 2016 року. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що відомості, які містяться у вказаних документах, можуть бути доказом наявності умислу в неповідомленні АТ "Дельта Банк" Державну іпотечну установу про всі суттєві обставини при укладенні договору купівлі-продажу цінних паперів №ДД-758/2014 від 09.09.2014 та свідчити про те, що вказаний договір був укладений між ДІУ та АТ "Дельта Банк" під впливом обману з боку АТ "Дельта Банк".

15.12.2017 набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України справи у судах апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26.12.2017 до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (прийом документів) Київського апеляційного господарського суду представником позивача подано клопотання в якому останній просить витребувати у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб належним чином засвідчену копію висновку результатів Комплексного аналізу неплатоспроможного банку АТ "Дельта Банк", за 2012-2015 роки, проведеного ТОВ "Ernst and Young Аудиторські послуги" на замовлення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

26.12.2017 до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (прийом документів) Київського апеляційного господарського суду від Національного банку України надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, з підстав її необґрунтованості.

26.12.2017 до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (прийом документів) Київського апеляційного господарського суду від ПАТ "Дельта Банк" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив суд рішення Господарського суду від 08.11.2017 у справі №910/14136/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державної іпотечної установи - без задоволення.

26.12.2017 до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (прийом документів) Київського апеляційного господарського суду від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Державної іпотечної установи, рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2017 у справі №910/14136/17 залишити в силі.

В судове засідання, яке відбулось 26.12.2017 з'явились представники позивача, відповідача та третіх осіб.

Головуючим ставились на обговорення подані позивачем клопотання про розгляд справи у закритому режимі та клопотання про витребування доказів.

Представник Державної іпотечної установи підтримав клопотання про розгляд справи у закритому режимі та клопотання про витребування доказів. Представники ПАТ "Дельта Банк", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України заперечували щодо задоволення вказаних клопотань.

Колегія суддів заслухавши пояснення представників вирішила розглянути подані клопотання після пояснень учасників справи по суті спору.

В судовому засіданні 26.12.2017 оголошено перерву до 23.01.2018.

10.01.2018 до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (прийом документів) Київського апеляційного господарського суду позивачем подано відповідь на відзив ПАТ "Дельта Банк" на апеляційну скаргу Державної іпотечної установи.

19.01.2018 до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (прийом документів) Київського апеляційного господарського суду позивачем подано відповідь на відзив Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на апеляційну скаргу Державної іпотечної установи.

23.01.2018 до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (прийом документів) Київського апеляційного господарського суду позивачем подано клопотання в якому останній просить долучити до матеріалів справи докази, а саме копію прес-релізу ФГВФО від 22.01.2018, копію інформації з веб-сайту Finbalance.com.ua, на підтвердження того, що АТ "Дельта Банк" протягом 2012-2015 років умисно надавав Державній іпотечній установі перекручену фінансову звітність з метою введення в оману щодо відповідності фінансових показників АТ "Дельта Банк" вимогам стандартів ДІУ. Показники фінансової звітності свідчили про відсутність проблем з ліквідністю банку, та були підставою для включення відповідача до переліку банків, визначених в проспекті емісії. Однак, як стало відомо позивачу у 2017 році, показники фінансової звітності, які надавались у звітах, не відповідають дійсності. Колегією суддів Київського апеляційного господарського суду долучено вищезазначені докази до матеріалів справи.

В судове засідання, яке відбулось 23.01.2018 з'явились представники позивача (апелянта) та третіх осіб. ПАТ "Дельта Банк" належного представника в судове засідання не направило.

Головуючим ставились на обговорення раніше подані позивачем клопотання про розгляд справи у закритому режимі та клопотання про витребування доказів.

Представник Державної іпотечної установи підтримав клопотання про розгляд справи у закритому режимі та клопотання про витребування витребування у Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб доказів. Представники Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України заперечували щодо задоволення вказаних клопотань.

Розглянувши клопотання Державної іпотечної установи про витребування доказів колегія суддів зазначає наступне.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто заявляючи клопотання про витребування доказів, стороною, якою заявлено таке клопотання має бути обґрунтовано те, що заявленим до витребування доказом може бути підтверджено обставини, що входять до предмету доказування та підтверджують, у даному випадку, заявлені вимоги.

Предметом доказування у даній справі є встановлення обставини дійсності або недійсності укладеного та виконаного сторонами договору.

Позивач просив витребувати:

- у Національного банку України належним чином завірені копії звітів про інспектування АТ "Дельта Банк", складених за результатами планових та позапланових перевірок, проведених в період з 2012 до 2016 року;

- у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб належним чином засвідчену копію висновку результатів Комплексного аналізу неплатоспроможного банку АТ "Дельта Банк", за 2012-2015 року, проведеного ТОВ "Ernst and Young Аудиторські послуги" на замовлення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Вказані документи на думку позивача можуть містити докази наявності умислу відповідача у поданні перекрученої інформації з метою введення позивача в оману щодо відповідності фінансових показників відповідача вимогам стандартів позивача.

Поняття умислу міститься у ст. 24 КК України, відповідно якої умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

За змістом Закону України "Про аудиторську діяльність" аудит - перевіркаданих бухгалтерського обліку і показників фінансової звітності суб'єкта господарювання з метою висловлення незалежної думки аудитора про її достовірність в усіх суттєвих аспектах та відповідність вимогам законів України, положень (стандартів) бухгалтерського обліку або інших правил (внутрішніх положень суб'єктів господарювання) згідно із вимогами користувачів.

З наявної в матеріалах справи роздруківки стислих результатів аналізу ПАТ "Дельта Банк" міжнародною аудиторською компанією "Ernst and Young" неможливо встановити, що вказаним документом може бути підтверджено обставини реального недотримання відповідачем законодавства та встановлених щодо нього обмежень в частині укладання саме оспорюваного правочину, чи того факту, що оспорюваний правочин укладено саме на підставі викривленої саме відповідачем інформації, яка надавалась заявнику в межах договору №103 від 10.01.2011. До того ж, аудиторська перевірка є результатом висловлення незалежної думки аудитора та не може бути остаточним доказом наявності умислу у діях відповідної особи, оскільки таким доказом може бути лише вирок суду.

Відповідно до п.п. 3 п. 2 Положення про організацію та проведення інспекційних перевірок, затвердженого постановою правління НБУ від 17.07.2001 №276 (далі - положення), звіт про інспекційну перевірку - документ установленої форми про результати проведеної інспекційної перевірки об'єкта перевірки, що формується керівником інспекційної групи з урахуванням довідок про перевірку та іншої інформації.

Пунктом 3 цього положення визначено, що інспекційна перевірка здійснюється з метою: оцінки фінансового стану об'єкта перевірки або окремих видів діяльності (операцій), у т.ч. визначення рівня безпеки та стабільності його операцій; оцінки рівня, характеру й особливостей ризиків об'єкта перевірки, управління цими ризиками; перевірки достовірності звітності об'єкта перевірки; виявлення фактів здійснення та запобігання ризиковій діяльності, що загрожує інтересам вкладників та інших кредиторів банку; оцінки якості корпоративного управління та внутрішнього контролю об'єкта перевірки з урахуванням характеру його діяльності; виявлення недоліків або вразливих компонентів діяльності об'єкта перевірки; контролю за дотриманням об'єктом перевірки вимог банківського законодавства України, у т.ч. нормативно-правових актів Національного банку.

Тобто документом такого характеру не може бути підтверджено наявність умислу відповідача щодо введення в оману позивача щодо обставин укладання оспорюваного правочину з урахуванням стандартів позивача.

Крім того, п. 46 Положення визначено, що Звіт про інспекційну перевірку, довідки про перевірку та інші матеріали щодо інспекційної перевірки є інформацією з обмеженим доступом і власністю Національного банку та не підлягають розголошенню.

При цьому колегія суддів зазначає, що подання інформації щодо фінансових показників відповідача, умовами оспорюваного правочину не передбачено.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що у задоволенні клопотань позивача про витребування доказів необхідно відмовити.

Також розглянувши заявлене клопотання про розгляд справи у закритому режимі, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вирішила його відхилити, оскільки судом відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування у Національного банку України належним чином завірених копій звітів про інспектування АТ "Дельта Банк", складених за результатами планових та позапланових перевірок, проведених в період з 2012 до 2016 року, відомості, що містяться у вказаних звітах є банківською таємницею, яка не підлягає розголошенню, а тому необхідності проведення розгляду справи у закритому режимі, немає. За таких обставин суд відмовляє позивачу у задоволенні клопотання про розгляд справи у закритому режимі.

В судовому засіданні 23.01.2018 представник Державної іпотечної установи надав пояснення, в яких підтримав доводи наведені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Представники Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України в судовому засіданні 23.01.2018 надали пояснення, в яких заперечували щодо доводів наведених в апеляційній скарзі та просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, з огляду на його законність та обґрунтованість.

Згідно ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, надавши сторонам можливість виступити у судових дебатах, встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.09.2014 між Державною іпотечною установою (емітент, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (покупець, відповідач) укладено Договір №ДД-758/2014 купівлі-продажу цінних паперів (далі - Договір), за умовами п.1.1. якого емітент зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити наступні цінні папери (надалі за текстом ЦП): емітентом яких є Державна Іпотечна Установа, код ЄДРПОУ емітента ЦП 33304730; код ЦП (ISIN) UA; дата погашення ЦП 18.11.2020; вид ЦП - облігації підприємств, іменні відсоткові з додатковим забезпеченням; бездокументарної форми існування, серія В3; номінальна вартість одного ЦП, грн 100 000 грн; кількість ЦП - 1000 штук, ціна одного ЦП - 101 847,95 грн, загальна вартість ЦП (сума цього Договору) 101 847 950 грн.

Пунктом 2.2. Договору визначено, що емітент, за умови виконання покупцем п. 2.4. договору, зобов'язаний забезпечити надання розпорядження про списання ЦП, що зазначені у п. 1.1 цього Договору, з емітентського рахунку у цінних паперах №100024-UA70000001 у Національному депозитарії України на рахунок у цінних паперах покупця №301465-UA30001231 у депозитарній установі Публічному акціонерному товаристві "Дельта банк", код МФО 301465, не пізніше 09.09.2014 з дотриманням чинного законодавства України.

Згідно п. 2.3. Договору покупець зобов'язаний надати розпорядження про зарахування цінних паперів, що зазначені у п.1.1 цього Договору, на користь покупця на рахунок у цінних паперах покупця №301465-UA30001231 у депозитарній установі, код МФО 301465, не пізніше 09.09.2014.

Відповідно до п. 2.4. Договору покупець зобов'язується оплатити загальну вартість цінних паперів, що передаються за цим Договором у власність покупцю, в сумі зазначеній у п. 1.1 даного Договору, в безготівковій формі не пізніше 09.09.2014 шляхом перерахування грошових коштів на рахунок емітента №0995 в Публічному акціонерному товаристві "Дельта банк", код установи банку 380236, до кінця операційного дня.

Право власності на продані за цим Договором ЦП переходить до покупця з моменту зарахування ЦП на рахунок у цінних паперах Покупця №301465-UA30001231 у депозитарній установі АТ "Дельта банк", код МДО 301465 (п. 2.5. Договору).

В пункті 7.1. Договору визначено, що останній набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів відбитками печаток сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим Договором.

Вказаний правочин підписано з боку Державної іпотечної установи головою правління Миргородським Віктором Валентиновичем, а з боку Публічного акціонерного товариства "Дельта банк" - головою ради директорів Поповою Оленою Юріївною.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору №ДД-758/2014 від 09.09.2014 купівлі-продажу цінних паперів недійсним, керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, судом було встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу, а отже, спірний правочин було вчинено з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками контрагентів.

На виконання умов укладеного між сторонами Договору, відповідач надав розпорядження депозитарній установі АТ "Дельта Банк" на виконання облікової операції за вих. №736/2014 щодо зарахування цінних паперів та відповідно до меморіального ордеру №74238680 від 09.09.2014 сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 101 847 950,00 грн, а позивач в свою чергу надав розпорядження про списання цінних паперів з емітентського рахунку у цінних паперах №100024-UA70000001 у Національному депозитарії України на рахунок у цінних паперах відповідача №301465-UA30001231 у депозитарній установі АТ "Дельта Банк", код МДО 301465.

В обгрунтування позовних вимог, позивач вказує на те, що при укладанні договору №ДД-758/2014 від 09.09.2014, відповідач навмисно та цілеспрямовано ввів позивача в оману та не повідомив фактів, які впливають на укладення правочину, а саме щодо стану ліквідності та загального фінансового стану банку. Також, позивач вказує на те, що за наявності на момент укладання спірного договору об'єктивної та дійсної інформації стосовно Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", договір з останнім укладено б не було. Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про наявність підстав для визнання договору №ДД-758/2014 від 09.09.2014 недійсним.

Приймаючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог місцевий господарський суд виходив з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частинами 1 та 2 ст. 229 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю (аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 29.04.2014 у справі №26/071-12).

Таким чином, предметом дослідження є коло обставин, які стосуються укладення угоди при введенні однієї сторони в оману другою стороною умисно, з певною метою, при цьому характер обставин, щодо яких введено в оману, повинен бути істотним, таким, що суттєво впливає на права тієї сторони угоди, яка діє добросовісно.

Однак, посилання позивача на те, що фактично відповідачем було представлено Державній іпотечній установі недостовірну інформацію стосовно фінансового стану, зокрема, ліквідності банку в якості обґрунтування обставин введення відповідачем позивача в оману при укладанні договору №ДД-758/2014 від 09.09.2014, суд до уваги не приймає з огляду на наступне.

Істотними обставинами у розумінні ст.230 Цивільного кодексу України може бути умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Аналогічну правову позицію наведено в постанові від 12.04.2017 у справі №902/695/16.

У розумінні приписів ст. 230 Цивільного кодексу України обман - це навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину; це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Ознакою обману є, насамперед, умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 Цивільного кодексу України. Вказану правову позицію висловлено в постановах від 26.09.2017, від 11.04.2017 у справах №904/677/16, №920/292/16.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вони посилається як на підставу свої вимог або заперечень.

Відповідно до статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів введення Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" в оману Державної іпотечної установи щодо обставин, які мали істотне значення при укладанні договору №ДД-758/2014 від 09.09.2014.

10.01.2011 між Державною іпотечною установою (установа) та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (первинний кредитор) було укладено генеральний договір №103 про рефінансування та обслуговування іпотечних кредитів, відповідно до п.1.1 якого сторони погоджуються про здійснення співпраці на ринку іпотечного кредитування відповідно до умов і вимог стандартів надання, рефінансування та обслуговування іпотечних кредитів, які є невід'ємною частиною цього договору (додаток №1) з метою розвитку і вдосконалення системи довгострокового іпотечного кредитування: впровадження надійних процедур надання та обслуговування іпотечних кредитів; залучення довгострокових фінансових ресурсів в житлову сферу через механізм вторинного ринку іпотечного кредитування.

За умовами п.5.3 договору №103 від 10.01.2011 у період дії правочину первинний кредитор надає установі інформацію звітність за встановленою формою та в строки, визначені стандартами установи та договором про обслуговування іпотечних кредитів: звітність та інформацію щодо виконання первинним кредитором вимог стандартів установи щодо дотримання ним нормативів своєї діяльності, фінансового стану та наявності заходів впливу контролюючих державних органів; періодичну звітність та інформацію за іпотечними кредитами, права вимоги за якими набуті установою та знаходяться на обслуговуванні у первинного кредитора; іншу інформацію та звітність на вимогу установи у відповідності до стандартів установи та для забезпечення виконання сторонами умов цього договору.

Судом прийнято до уваги, що за поясненнями позивача, які підтверджені з боку відповідача, інформація стосовно фінансово-економічного стану банку, зокрема, звіти про дотримання економічних нормативів, інформація щодо застосування Національним банком України заходів впливу до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", річна фінансова звітність та статистична звітність банку, надавались відповідачем саме на виконання умов договору №103 від 10.01.2011, що фактично є окремим правочином, пунктом 5.3 якого передбачено обов'язок первинного кредитора надавати установі певну інформацію.

Отже, Генеральний договір про фінансування та обслуговування іпотечних кредитів №103 від 10.01.2011 регулює зовсім іншу сферу діяльності та не стосується спірних правовідносин, що спростовує доводи позивача про те, що відповідачем подано певну недостовірну інформацію з метою введення позивача в оману щодо обставин істотних для вчинення спірного правочину.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що при укладанні договору №ДД-758/2014 від 09.09.2014, визначним при виборі контрагента з боку емітента був саме фінансовий стан (ліквідність) покупця та заявником витребовувались відповідні дані від Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк".

Таким чином, у даному випадку, посилання позивача на недостовірність та необґрунтованість інформації, наданої відповідачем на виконання умов договору №103 від 10.01.2011, ніяким чином не може свідчити про те, що покупцем при укладанні договору №ДД-758/2014 від 09.09.2014 було навмисно введено емітента в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Пунктом 4.6. проспекту емісії облігацій серії "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3" Державної іпотечної установи визначено порядок укладання договорів з першими власниками облігацій, яким визначено, що облігації розміщуються шляхом закритого (приватного) продажу на території України серед інвесторів - 100 найбільших банків України, зокрема банків-партнерів Установи. Розміщення облігацій серії "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3" здійснюється емітентом самостійно (пп.4.6.1). У пп. 4.6.3. визначено перелік осіб серед яких емітент мав намір розмістити облігації, в якому під №5 міститься відповідач - Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк".

У п. 4.4. Емісії зазначено, що мета використання фінансових ресурсів, залучених від емісії облігацій ДІУ під державну гарантію, відповідає меті та предмету діяльності, передбаченої статутом Установи, зокрема рефінансування та кредитування іпотечних кредиторів (банків і небанківських фінансових установ, які провадять діяльність з надання забезпечених іпотекою кредитів).

Відповідно до Стандартів надання, рефінансування та обслуговування іпотечних житлових кредитів, затверджених рішенням наглядової ради ДІУ від 11.09.2008 протокол №31 (за змінами) визначено, зокрема, вимоги до первинних кредиторів - банків для участі у системі рефінансування установою первинних кредиторів, які здійснюють надання іпотечних кредитів. Дотримання первинними кредиторами-банками критеріїв відбору банків та встановлених цими вимогами є підставою для розгляду та прийняття рішення щодо здійснення установою рефінансування шляхом набуття права вимоги за іпотечними кредитами, надання кредитів банкам та отримання у заставу майнових прав, придбання іпотечних облігацій, емітентами яких є первинні кредитори.

Отже вказані Стандарти не відносяться до спірних правовідносин у вказаній справі, оскільки відповідач у спірних правовідносинах виступав, як покупець державних облігацій, а не в якості банку, яких мав бути рефінансований позивачем.

Крім того, посилання Державної іпотечної установи на результати аналізу неплатоспроможного банку Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", здійсненого міжнародною аудиторською компанією "Ernst & Youn", судом до уваги не приймаються, оскільки результатами зазначеної перевірки не визначено викривлення саме тієї інформації, яка надавалась заявнику в межах договору №103 від 10.01.2011.

Суд також не бере до уваги посилання позивача на приписи ст. 215 Цивільного кодексу України, згідно яких підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Матеріалами справи підтверджується вчинення сторонами оспорюваного правочину дій спрямованих на його виконання, що полягали у здійсненні оплати та зарахування цінних паперів на рахунок. Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що згідно меморіального ордеру №74238680 від 09.09.2014 на суму 101 847 950,00 грн відповідачем було перераховано на рахунок позивача грошові кошти за купівлю облігацій згідно спірного паровичну. Одночасно, Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" було подано депозитарію розпорядження №726/2014 від 09.09.2014 на зарахування цінних паперів від Державної іпотечної установи в кількості 1000, придбаних за договором №ДД-758/2014 від 09.09.2014.

Про волю сторін до настання певних правових наслідків укладання договору №ДД-758/2014 від 09.09.2014 також свідчать наявні в матеріалах справи численні заяви Державної іпотечної установи про зарахування зустрічних однорідних вимог, в яких останнім вказувалось про наявність у Публічного акціонерного товариства "Дельта банк" обов'язку з виплати емітенту відсоткового доходу за цінні папери, які знаходяться у власності банку. Вказані заяви також було прийнято відповідачем в якості підстави для зарахування заборгованості з виплати відсоткового доходу за цінні папери.

Беручи до уваги вищенаведене та враховуючи те, що позивачем належним чином не доведено наявності обставин, з якими чинне законодавство пов'язує визнання правочинів недійсними, а саме введення в оману сторони за договором, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Державної іпотечної установи до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів №ДД-758/2014 від 09.09.2014 задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач не довів наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і апелянтом такого висновку спростовано не було. Також позивачем не обґрунтовано належними і допустимими доказами, як наявності умислу в діях відповідача, так і самого факту обману відповідачем позивача на момент укладення спірного Договору.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та зазначає, що обставини, на які посилається скаржник, в розумінні статті 86 ГПК України, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2017 у справі №910/14136/17, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2017 у справі №910/14136/17 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Судові витрати, згідно ст. 129 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2017 у справі №910/14136/17 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14136/17.

Повний текст постанови підписаний 30.01.2018.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді Ю.Л. Власов

С.І. Буравльов