ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2018 р. Справа № 907/553/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді М.І. Хабіб

суддів О.П. Дубник

Я.О. Юрченка,

за участю секретаря судового засідання Карнидал Л.Ю.,

представники позивача, відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явилися,

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», вих. №55/2-03/1799/41542/2017-001 від 23.11.2017 (вх.№01-05/5717/17 від 05.12.2017)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 03.10.2017, повний текст складено 09.10.2017,

у справі №907/553/17(суддя Пригара Л.І.)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Виноградівський райагротехсервіс», м. Виноградів Закарпатської області

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратюк Алли Василівни, м. Київ

про визнання виконавчого напису нотаріуса №497 від 27.04.2017 таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс" звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до ПАТ "Державний ощадний банк України" про визнання виконавчого напису № 497, вчиненого 27.04.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюк А.В., таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що згідно з виконавчим написом №497 звернено стягнення на належне на праві власності ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс" майно (кран козловий КС-12,5, заводський номер 3-1193, 1982 року випуску), в рахунок погашення його заборгованості перед ПАТ "Державний ощадний банк України" за договором кредитної лінії №300910 від 30.09.2010 та додатковими угодами до нього.

Позивач вказує, що при вчинені виконавчого напису були порушені вимоги ст. 88 ЗУ "Про нотаріат" та пунктів 3.1, 3.5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мін'Юсту України від 22.02.2012 № 296/2, оскільки нотаріус не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо суми заборгованості, в рахунок погашення якої звернено стягнення на майно. Зазначає, що на момент вчинення цього напису він заперечував та не визнавав розміру заборгованості. Після отримання у 2016 році вимог банку про дострокове повернення кредиту позивач надіслав банку заперечення на вимогу та опублікував їх як оголошення в газеті "Урядовий кур'єр". Зазначає, що сума заборгованості, вказана у виконавчому написі, значно відрізняється від суми, вказаної у вимогах банку. Вказує, що на момент вчинення спірного виконавчого напису у провадженні Господарського суду Закарпатської області перебувала справа № 907/475/16 за позовом ПАТ "Державний ощадний банк України" до ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс", предметом спору якої було, зокрема, обладнання(кран козловий КС-12,5, заводський номер 3-1193, 1982 року випуску), передане в заставу за договором застави обладнання від 30.09.2010. Також у провадженні суду перебувала справа № 907/425/16 за позовом ПАТ "Державний ощадний банк України" до ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс" про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії №300910 від 30.09.2010, що, на думку позивача, спростовує факт безспірності вимоги банку та унеможливлює звернення стягнення за виконавчим написом. Позивач посилається на аналогічну правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 04.03.2015 у справі № 6-27цс 15 та від 11.03.2015 у справі №6-141цс14, яка має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Крім того, вказує, що ЗУ "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обмежень" від 18.11.2003 №1255-ІV, в редакції, чинній станом на день укладення кредитного договору, який є спеціальним законом з питань правового регулювання обтяжень рухомого майна, не передбачав можливості звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса як позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Посилаючись на Прикінцеві і перехідні положення Закону №1255-ІV, постанову Верховного Суду України від 28.02.2012 у справі №28/55( №3-10гс12), зазначає, що норми ЗУ "Про заставу" ( ч.6 ст.20) та ст.590 ЦК України застосовуються лише в частині, що не суперечать цьому Закону.

Зазначає, що пункт 5 частини 1 статті 26 ЗУ "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", яким передбачено позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом реалізації заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса, було доповнено Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", що набув чинності 16.10.2011. Поряд з тим, пунктом 2 Прикінцевих положень названого Закону встановлено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Відтак вважає, що положення ЗУ "Про заставу" у частині звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса не підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли з договору кредитної лінії від 30.09.2010 №300910 (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 09.07.2014 у справі №6- 89цс14).

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 03.10.2017 у справі №907/553/17 (суддя Пригара Л.І.) позов задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 27.04.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюк А.В., зареєстрований в реєстрі за №497. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 1 600,00грн судового збору ( т.2. а.с.245-258).

Рішення суду мотивоване положеннями ст.ст. 11, 15,16, 546, 572, 589,590 ЦК України, ст.ст. 34, 87, 88 ЗУ "Про нотаріат", ЗУ "Про заставу", ЗУ "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999, правовими висновками Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладеними у постановах. При задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий напис може бути вчинений лише у випадку, коли вимоги кредитора є безпірними. Наявність заперечень з боку боржника чи заставодавця щодо зобов'язання, забезпеченого заставою, а також наявність судової справи про стягнення кредитної заборгованості свідчить про наявність спору між кредитором/заставодержателем та заставодавцем. Суд встановив, що на дату вчинення спірного виконавчого напису боржник заперечував вказаний кредитором розмір заборгованості. Про наявність таких заперечень позивач повідомив у загальнодержавному друкованому виданні і відповідачу було відомо про них, однак він не повідомив нотаріуса про такі заперечення та не врахував при зверненні із заявою про вчинення оспорюваного виконавчого напису. Поряд з тим, у провадженні суду перебували справи за позовом ПАТ "Державний ощадний банк України" до ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс", а саме: справа №907/475/16, предметом спору якої було, зокрема, обладнання, передане в заставу за договором від 30.09.2010, та справа №907/425/16 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором від 30.09.2010 №300910 , що спростовує факт безпірності заборгованості, як обов'язкової умови для вчинення виконавчого напису. Крім того, суд вказав, що вчиненням виконавчого напису №497 від 27.04.2017 порушено вимоги Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", стаття 26 якого, у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, містила вичерпний перелік позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та не передбачала можливості звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" від 22.09.2011, який набув чинності з 16.10.2011, було доповнено частину 1 статті 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" пунктом 5, який передбачає звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса. Однак, пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" від 22.09.2011, який набув чинності з 16.10.2011, встановлено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Відтак суд дійшов висновку, що звернення стягнення на предмет заставт на підставі виконавчого напису нотаріуса не відповідає Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального і процесуального права. Відповідач просить скасувати рішення, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Скаржник вказує, що при вчиненні виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави нотаріус лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999, та не має права витребовувати від заявника будь-які документи для встановлення безспірності заборгованості, крім тих, які передбачені Переліком. Зазначає, що при вчиненні виконавчого напису нотаріусом було враховано, що грошові кошти від реалізації заставного майна мають лише частково задовольнити вимоги банку, виключно в частині заборгованості по тілу кредиту з дня виникнення права на яку минуло не більше року, а її облік і розмір відображено у первинних та бухгалтерських документах, долучених до заяви банку про вчинення виконавчого напису, що також свідчить про її безспірність.

Щодо перебування у провадженні суду справи №907/425/16 про стягнення кредитної заборгованості скаржник вказує, що при вчиненні виконавчого напису нотаріусом було враховано, що кошти від реалізації заставного майна мають лише частково задоволити вимоги банку виключно в частині заборгованості по тілу кредиту, облік і розмір якої відображено у виписках по рахунках обліку заборгованості, які були долучені до заяви банку про вчинення виконавчого напису, а тому вважає таку заборгованість безспірною. Крім того, вказує, що безспірність заборгованості по тілу кредиту підтверджується рішенням Нагатинського районного суду м. Москви від 20.04.2017 у цивільній справі №2-639/17 та рішенням Господарського суду Закарпатської області від 30.05.2017 у справі №907/425/16, залишеним без змін постановою апеляційного суду від 15.08.2017.

Щодо судової справи №907/475/16 про звернення стягнення на предмет застави, розгляд якої не завершено, скаржник зазначає, що згідно з п.5.4 договору застави звернення стягнення на предмет застави може здійснюватися на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або в позасудовому порядку, у зв'язку з чим вважає, що обрання певного способу правового захисту є правом, а не обов'язком особи, тому банк не позбавлений права звернути стягнення на предмет застави як за судовим рішенням, так і шляхом вчинення виконавчого напису.

Вказує, що на момент укладення кредитного договору та забезпечувальних договорів до нього ст. 20 ЗУ "Про заставу" від 02.10.1992 №2654-ХІІ передбачала звернення стягнення на заставне майно на підставі виконавчого напису нотаріуса, в той час як ст. 26 ЗУ "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", які набрали чинності 16.10.2011, обтяжувачу надано право на власний розсуд обирати позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема, реалізацію заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. Відтак стверджує, що в період з 02.10.1992 по 16.10.2011 законодавцем була надана можливість стягувачу використовувати виконавчий напис відповідно до ЗУ "Про заставу". Після внесення змін та доповнень до ЗУ "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" такий інструмент як виконавчий напис було конкретизовано у цьому Законі та визначено як позасудовий спосіб звернення стягнення. Вважає, що до кредитних договорів та договорів забезпечення, які укладені до набрання чинності змін до ЗУ "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", необхідно застосовувати закон, який діяв на момент їх укладення, а саме ЗУ "Про заставу", який передбачає вчинення виконавчого напису не як позасудовий спосіб, а як окремий спосіб задоволення вимог стягувача у випадку невиконання своїх зобов'язань боржником.

Крім того, вказує на неповне дослідження судом фактичних обставин справи, оскільки в матеріалах справи відсутній оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса №497 від 27.04.2017 і він не досліджувався судом.

Позивач подав відзив від 15.01.2018 на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи скаржника, вважає скаргу необгрунтованою, а висновки суду першої інстнації, викладені в рішенні, правомірними, просить залишити оскаржуване рішення без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа відзиву на апеляційну скаргу не подала, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Апеляційна скарга прийнята до провадження ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 08.12.2017, якою розгляд справи призначено на 16.01.2018.

В судове засідання 16.01.2018 представники сторін та третьої особи не з'явилися, хоча належним чином булим повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Ухвалою від 16.01.2018 розгляд справи відкладено на 30.01.2018.

В судове засідання 30.01.2018 скаржник повторно не забезпечив явки свого представника, жодних клопотань чи пояснень не подав, хоча 22.01.2018 скаржнику була вручена ухвала суду від 16.01.2018 про відкладення розгляду справи, що підтверджено повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення. Позивач та третя особа, які належним чином були повідомлені про відкладення розгляду справи на 30.01.2018, також не з'явилися в судове засідання, клопотань не подали.

З 15.12.2017 набрав чинності Господарський процесуальний кодекс України у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147 -VІІІ, пунктом 9 Перехідних положень якого встановлено, що, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відтак справа розглядається апеляційним судом за правилами Господарського процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147 -VІІІ ( далі - ГПК України).

За приписами частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

30.09.2010 ПАТ "Державний ощадний банк України" (банк) та ТОВ "Консервний завод "Універ" (далі - позичальник) уклали договір кредитної лінії №300910, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальною сумою ліміту кредитування в розмірі 1 300 000,00євро та остаточним терміном повернення не пізніше 27.09.2013 (том 2, а.с. 198-204).

Відповідно до п.2.4.1 перший транш кредиту спрямований на повне погашення кредитної заборгованості ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс" за договором кредитної лінії №72008 від 20.08.2007, укладеним з ВАТ "Державний ощадний банк України".

Згідно з п.1.1 ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс" є майновим поручителем.

Відповідно до п.п.4.1.2 п. 4.1 договору виконання позичальником зобов'язання за цим договором та додатковими договорами до нього забезпечується наступною іпотекою цілісного майнового комплексу майнового поручителя, розташованого за адресою: м. Виноградів, вул. Промислова, 1; наступною заставою рухомого майна (транспортних засобів: автонавантажувача (погрузчик) ТСМ FG-25 № 240771, 2003 р.вип., автонавантажувача (погрузчик) Mitsubishi FG-15K, EF №25-А80468, 1999 р.вип., автонавантажувача (погрузчик) Mitsubishi FG-15K №25А-55669, 2003 р.вип., автонавантажувача (погрузчик) Nissan UGJ 02 A3O, №5290, 2003, р.вип., тепловоза ТГК-2, №8295, 1989р. вип., тепловоза ТГК-2, №8611, 1990 р.вип.; обладнання: крана козлового КС-12,5, №З-1193, 1982 р.вип.), що знаходиться за адресою: м. Виноградів, вул. Промислова, 1, та надається майновим поручителем; порукою ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс"; порукою ОСОБА_4; заставою (іпотекою) іншого рухомого та нерухомого майна (активів), порукою та іншими видами забезпечення на підставі правочинів, що можуть бути укладені в майбутньому сторонами, банком, третіми особами відповідно до умов цього договору та чинного законодавства.

30.09.2010 ПАТ "Державний ощадний банк України" (заставодержатель) та ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс" (заставодавець) уклали договір застави обладнання, який посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юскою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №1193 (том 1, а.с.28 - 33).

Відповідно до п.1 договору предметом застави є рухоме майно: кран козловий КС-12,5, заводський номер №З-1193, 1982 р.вип.

Заставою забезпечуються зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту у розмірі 1 300 000,00євро, сплати процентів за користування кредитом, комісійної винагороди, штрафних санкцій та збитків у строк та на умовах, визначених кредитним договором №300910 від 30.09.2010 та додатковими договорами, угодами до нього.

Відповідно до п.4.2 у випадку неналежного виконання зобов'язання в цілому чи його частини, а також у інших випадках, передбачених цим договором та/або законом, заставодержатель реалізовує своє право на звернення стягнення на предмет застави у порядку, визначеному цим договором.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у випадку, якщо у момент настання строку платежу зобов'язання (або його відповідна частина) не буде виконано, а також у будь-який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання заставодавцем будь-якого з своїх обов'язків, передбачених цим договором або кредитним договором, а рівно у випадках, якщо будь-яка з гарантій або завірень, наданих заставодавцем у відповідності до цього договору виявиться (стане) недійсною (п.6.1).

Згідно з п.6.4 договору звернення стягнення на предмет застави здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або в позасудовому порядку згідно з законодавством та цим договором.

Заставодержатель має право на власний розсуд визначити позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет застави, а саме: отримання предмету застави заставодержателем у власність в порядку, визначеному цим договором та законодавством, або продаж предмету застави від імені заставодавця шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах(п.6.6).

Відповідно до п.9.1 цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до виконання зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі.

20.10.2011 ПАТ "Державний ощадний банк України" (кредитор) ТОВ "Консервний завод "Універ" (первісний боржник), ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс" (новий боржник) уклали договір про заміну боржника у зобов'язанні (переведення боргу) №201011, за умовами якого первісний боржник за згодою кредитора переводить свої боргові зобов'язання за договором кредитної лінії №300910 від 30.09.2010 на нового боржника, а новий боржник заміняє первісного боржника як сторону позичальника у договорі кредитної лінії №300910 від 30.09.2010 та приймає на себе всі його права та обов'язки за цим договором (том 2, а.с. 209-214).

Додатковою угодою №1 від 20.10.2011 до кредитного договору №300910 від 30.09.2010 сторони на підставі договору про заміну боржника у зобов'язанні (переведення боргу) №201011 від 20.10.2011 змінили позичальника за кредитним договором на ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс"( т.2, а.с.205).

Додатковим договором №4 від 31.07.2013 про реструктуризацію до кредитного договору сторони підтвердили, що на день його підписання заборгованість по основній сумі кредиту становить 1 300 000 євро (п.1) та погодили новий графік збільшення/зменшення діючого ліміту (п.3), яким встановили погашення кредиту щомісячно в період з 31.03.2016 по 31.12.2017, зокрема, до 31.03.2016 ліміт кредитування становить 1 300 000,00 євро, до 30.04.2016- 1 280 000,00 євро, до 31.05.2016 - 1250 000,00 євро і т.д. ( т.2, а.с.208).

У п. 2 додаткового договору сторони визначили остаточний термін повернення кредиту не пізніше 31.12.2017.

ПАТ "Ощадбанк" надіслав ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс" повідомлення №55/2-08/628-4191 від 22.04.2016 в порядку ст. 27 ЗУ "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання, в якому вказав, що станом на 06.04.2016 загальна сума заборгованості позичальника за кредитним договором №300910 становить 1 534 187,56 євро (1 299 901,36 євро строкова заборгованість по кредиту, 223 275,67 євро заборгованість по прострочених процентах, 11 010,09 євро заборгованість по строкових процентах, 0,44євро заборгованість по простроченій комісії) та 1 387 015,48грн (1 226 026,61грн пеня за несвоєчасну сплату процентів, 160 988,87грн - 3% річних(ст.625 ЦК України) за несвоєчасну сплату процентів). У зв'язку з порушенням позичальником умов кредитного договору банк вимогою №55/2-08/594-4033 від 19.04.2016 про дострокове повернення кредиту відкликав кредит. Банк вимагав упродовж 30 днів з моменту реєстрації у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет застави 22.04.2016, сплатити прострочену заборгованість за договором. Крім того, вказав, що у разі невиконання вимоги№55/2-08/594-4033 від 19.04.2016 банк зверне стягнення на предмет застави у спосіб, передбачений п. 6.4 договору застави та ЗУ "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", а саме шляхом продажу банком предмету застави від імені ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс" третій особі за рішенням суду (том 1,а.с. 121-123).

У відповідь на вказане повідомлення ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс" надіслало банку лист від 03.06.2016 вих. №06/26, в якому вказало, що не визнає нараховану банком заборгованість та заперечує як таку, що не відповідає фактичній заборгованості( т.1, а.с.145, 146).

Згідно з виконавчим написом від 27 квітня 2017 року, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кодратюк А.В., зареєстрованим в реєстрі за № 497, запропоновано звернути стягнення на рухоме майно боржника- ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс", а саме: кран козловий КС-12,5, заводський номер №3-1193, 1982 року випуску(т.2, а.с. 11-12).

Стягувачем за цим виконавчим написом є ПАТ "Державний ощадний банк України", якому вищевказане рухоме майно передане боржником в заставу за договором застави обладнання від 30.09.2010, посвідченим приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юска Н.М. та зареєстрованим в реєстрі за №1193, що діє із змінами і доповненнями, внесеними додатковою угодою №1, що посвідчена приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юска Н.М. 20.10.2011 за реєстровим №1520 (далі - договір застави обладнання), як забезпечення виконання зобов'язань за договором кредитної лінії №300910 від 30.09.2010, що діє із змінами та доповненнями, внесеними додатковими угодами №1 від 20.10.2011, №2 від 30.03.2012, №3 від 31.10.2012, №4 від 31.07.2013, укладеним ПАТ "Державний ощадний банк України" та ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс"( далі - договір кредитної лінії), згідно з якими боржнику надано кредит у розмірі 1 299 901, 36 євро, із сплатою тіла кредиту, починаючи з 29.04.2016.

У зв'язку з невиконанням договору кредитної лінії та договору застави обладнання, а саме: несплатою основної суми боргу (тіла кредиту), починаючи з 29.04.2016, запропоновано за рахунок коштів, виручених від реалізації вказаного рухомого майна, задоволити вимоги банку по основній сумі боргу (тілу кредиту) у розмірі 1 299 901, 36 євро, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 27.04.2017 становить 37 649 303,06 грн.

Виконавчий напис дійсний з дати його реєстрації, тобто з 27.04.2017 і може бути пред'явлений до примусового виконання протягом 3 років з моменту його вчинення.

29.05.2017 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №54014759 з виконання виконавчого напису № 497 від 27.04.2017. Постановою від 02.06.2017 ВП №54014759 про арешт майна боржника державним виконавцем накладено арешт на все майно боржника в межах суми звернення стягнення 41 414 233,36грн (т. 1, а.с. 25- 27).

Поряд з тим, 02.08.2016 Господарським судом Закарпатської області було порушено провадження у справі № 907/475/16 за позовом ПАТ "Державний ощадний банк України" до ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс" про звернення стягнення на предмет іпотеки, застави; надання права продажу майна; передачу в управління предмету застави(т.1,а.с. 72-79).

Крім того, 06.09.2016 Господарським судом Закарпатської області було порушено провадження у справі № 907/425/16 за позовом ПАТ "Державний ощадний банк України" до ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс", ТОВ"Європродторг", ТОВ "Консервний завод Універ" про стягнення заборгованості, зокрема, про стягнення з ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс" заборгованості за кредитним договором №300910 від 30.09.2010 станом на 23.06.2016 в сумі 1 555 852,60 євро, з якої 1 299 901,36 євро заборгованість по тілу кредиту, та 1 844 863,69грн.

Як вбачається з матеріалів справи, розгляд названих справ не був завершений судом на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису від 27.04.2017.

Так, ухвалою від 13.03.2017 у справі №907/475/16 було призначено судову експертизу, провадження у справі зупинено до отримання експертного висновку (т.1, а.с. 73-79).

У справі №907/425/16 рішення було ухвалене судом 30.05.2017, тобто після вчинення виконавчого напису ( т.1, а.с. 42-60).

Дослідивши обставини справи, доводи скаржника, Львівський апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 1 Закону України "Про заставу" від 02.10.1992 N 2654-XII ( далі - Закон N 2654-XII), яка кореспондується зі ст.572 Цивільного кодексу України, встановлено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Згідно із ст. 3 Закону N 2654-XII заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.

Правовим наслідком невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, відповідно до статті 589 ЦК України є звернення стягнення на предмет застави.

Положеннями частини першої статті 590 ЦК України передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з тим, частиною шостою статті 20 Закону України "Про заставу" в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису № 497, встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави

Згідно з п. 19 ч.1 ст. 34 Закону України "Про нотаріат" N 3425-XII (далі - Закон N 3425-XII) до нотаріальних дій, які вчиняються нотаріусами, належить вчинення виконавчого напису.

За приписами ст.87 Закону N 3425-XII для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 88 цього Закону встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

У відповідності до п.п. 2.1, 2.2, 2.3 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 ( далі - Порядок), для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій мають бути зазначені, зокрема, відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; номери рахунків у банках, кредитних установах; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача.

Положеннями п. 3 Глави 16 Порядку встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку

Отже, виконавчий напис вчиняється лише за умови безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Однак, як встановлено судом першої інстанції, підтверджено матеріалами справи та не заперечується сторонами, станом на час вчинення спірного виконавчого напису у провадженні Господарського суду Закарпатської області перебувала справа №907/475/16 за позовом ПАТ "Державний ощадний банк України" до ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс" про звернення стягнення на предмет застави за договором застави обладнання від 30.09.2010, передачу банку в управління предмету застави та надання банку права на укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем щодо цього предмета застави. Розгляд справи №907/475/16 не завершено, рішення у справі не прийнято.

Крім того, станом на час вчинення спірного виконавчого напису у провадженні Господарського суду Закарпатської області перебувала справа № 907/425/16 за позовом ПАТ "Державний ощадний банк України" про стягнення з ТОВ "Виноградівський райагротехсервіс" заборгованості за кредитним договором №300910 від 30.09.2010 в сумі 1 555 852,60 Євро (з якої 1 299 901,36 Євро заборгованість по тілу кредиту) та 1 844 863,69грн.

Отже, заборгованість за кредитним договором №300910 від 30.09.2010 по тілу кредиту в сумі 1 299 901,36 Євро, на погашення якої був вчинений виконавчий напис № 497, на час його вчинення була спірною.

Та обставина, що на час вчинення виконавчого напису в суді вже існував спір щодо розміру заборгованості за вищевказаним кредитним договором, спростовує доводи банку про безспірність заборгованості боржника.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-141цс14 та від 24 березня 2015 року у справі № 6-27цс15, прийнятих за наслідками перегляду постанов касаційного суду з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат".

Названі обставини підтверджують правомірність висновків суду першої інстанції про те, що виконавчий напис № 497 вчинено з порушенням вимог чинного законодавства щодо безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем як необхідної умови для вчинення виконавчого напису, та вважає, що наявність вказаних вище судових спорів унеможливлює звернення стягнення на предмет застави за виконавчим написом.

Апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на рішення Нагатинського районного суду м. Москви від 20.04.2017 у цивільній справі №2-639/17 та рішення Господарського суду Закарпатської області від 30.05.2017 у справі №907/425/16, оскільки на час вчинення виконавчого напису рішення від 20.04.2017 у цивільній справі №2-639/17 не набрало законної сили, а рішення від 30.05.2017 у справі №907/425/16 не існувало.

Крім того, Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" від 18 листопада 2003 року №1255-IV, який набрав чинності з 01.01.2004 (далі - Закон №1255-IV), визначено правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Так, статтею 26 Закону №1255-IV, у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору та договору застави (30.09.2010), було визначено вичерпний перелік позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а саме: передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом; продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери.

Тобто, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом №1255-IV не було передбачено.

Водночас, як вказано вище, частиною шостою статті 20 Закону України "Про заставу" від 02.10. 1992 N 2654-XII в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору та договору застави (30.09.2010) встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави

Тобто, положення ч.6 ст. 20 Закону N 2654-XII суперечили положення ст. 26 Закону №1255-IV.

Згідно із ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" №1255-IV, законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таким чином, норми Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" №1255-IV, є спеціальними відносно Закону України "Про заставу" N 2654-XII.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" від 22.09.2011 р. N 3795-VI, що набрав чинності 16.10.2011, було доповнено частину першу статті 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" №1255-IV пунктом 5, яким передбачено позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом реалізації заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

При цьому пунком 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" встановлено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Отже, положення Закону України "Про заставу" у частині здійснення звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса не підлягають застосуванню до спірних правовідносин як такі, що суперечать нормам Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) щодо позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права викладений у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема, у постанові від 09.07.2014 у справі N 6-89цс14, прийнятій за наслідками перегляду постанови суду касаційної інстанції з підстав неоднакового застосування судом положень ст.ст. 24,26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", який в силу ст.111-28 ГПК України є обов'язковим та має враховуватися при застосуванні цих норм права.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що звернення стягнення на заставлене майно на підставі виконавчого напису нотаріуса не відповідає вимогам Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", оскільки на момент укладення кредитного договору (30.09.2010) цим Законом не було передбачено такого позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Щодо доводів скаржника про відсутність в матеріалах справи оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса №497 від 27.04.2017, який судом не досліджувався, то ці доводи суперечать фактичним обставинам справи, оскільки в матеріалах справи наявний виконавчий напис нотаріуса №497 від 27.04.2017(т.2,а.с. 11-12), і зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що цей виконавчий напис досліджений судом.

Інші доводи скаржника не беруться до уваги як такі, що не спростовують правомірних висновків суду, покладених в основу рішення.

З огляду на викладене, апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані доводи скаржника, погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає правомірним рішення суду про визнання виконавчого напису №497 таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу вимог ст.ст. 74, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 277 ГПК України визначені підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, якими є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та ухвалив рішення від 03.10.2017 у даній справі з додержанням норм матеріального та процесуального права. Скаржником не доведено, доказів не подано наявності підстав, передбачених ст. 277 ГПК України, для скасування рішення та для задоволення апеляційної скарги.

Судовий збір, сплачений скаржником при поданні апеляційної скарги, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 86,129, 252, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 03.10.2017 у справі №907/553/17 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у строки та в порядку, встановлені ст. 288 та 289 ГПК України.

3. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повна постанова складена 31.01.2018.

Головуючий суддя М.І. Хабіб

Суддя О.П. Дубник

Суддя Я.О. Юрченко