КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2018 р. Справа№ 910/15527/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Буравльова С.І.

за участю секретаря судового засідання: Добрицької В.С.

за участю учасників справи:

позивача: Войтович В.А. довіреність № б/н від 05.01.18

відповідача: Свистунов А.В. довіреність № б/н від 22.01.18

третьої особи 1: Башаров В.Є. довіреність № (ордер)КС 320754 від 09.01.18

третьої особи 2: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я"

на рішення Господарського суду м. Києва

від 12.10.2017

у справі № 910/15527/17 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я"

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача

1. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

2. Публічного акціонерного товариства "Кредитпромбанк"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Джерела Міжгір'я" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 06.05.2006 між Відкритим акціонерним товариством "Кредитпробанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Кредитпробанк", (Банк) та Закритим акціонерним товариством "Джерела Міжгір'я", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Джерела Міжгір'я" (Позичальник) було укладено Кредитний договір №08/15/06-КЛТ, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредити на умовах забезпеченості, цільового використання, строковості, повернення та платності наданих грошових коштів. 06.10.2010 Сторонами Кредитного договору укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору № 08/15/06-КЛТ, пунктом 8 якого визначено пункти 2.11, 3.1.7 Кредитного договору виключити. Як зазначає Позивач, пункт 8 вказаного Договору про внесення змін до Кредитного договору є недійсним, оскільки його підписання відбулося внаслідок обману і не відповідало внутрішній волі представника Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я", так як під час укладення спірного договору відповідач замовчував наслідки внесення змін до Кредитного договору, що перешкоджало б його підписанню.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 12.10.2017 у справі №910/15527/17 у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я" до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання пункту договору недійсним - відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з наступного, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (п. 20 постанови пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009).

Суд також вказував, що серед наданих Позивачем матеріалів відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують факт того, що Відповідач навмисно ввів Позивача в оману щодо обставин, які мали істотне значення при укладенні Договору про внесення змін до Кредитного договору № 08/15/06-КЛТ від 06.10.2016, зокрема, в частині його пункту 8. Тому судом не встановлено таких обставин, які б свідчили про введення Відповідача в оману під час укладення Договору про внесення змін до Кредитного договору № 08/15/06-КЛТ від 06.10.2016, зокрема, в частині пункту 8, наявність у діях Відповідача умислу та істотність значення обставин, щодо яких Відповідача введено в оману.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство "Джерела Міжгір'я" звернулось до суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 12.10.2017 у справі №910/15527/17 повністю, прийняти постанову, якою визнати недійсним Договір про внесення змін до Кредитного договору №08/15/06-КЛТ від 06 травня 2006 року, укладений 06 жовтня 2010 року між ПАТ "Кредитпромбанк" та ПрАТ "Джерела Міжігір`я", в частині пункту 8 (вісім).

Зокрема скаржник вказував, що умисел працівників банку, які діяли недобросовісно і замовчували зняття обмежень кредитора на відступлення своїх прав за кредитним договором, був спрямований на створення умов, які дадуть можливість ПАТ «Кредитпромбанк» отримати майнову вигоду від продажу права вимоги, що і було реалізовано в подальшому шляхом укладення 27 вересня 2013 року Договору купівлі-продажу прав вимоги за р.№2466 з особою відмінною від вказаної в обмеженні. Примірник договору про внесення змін не був переданий ПрАТ «Джерела Міжгір'я» щоб унеможливити виявлення обману до моменту відступлення або стягнення.

Істотність значення обставин, щодо яких представника ПрАТ «Джерела Міжгір'я» введено в оману, полягає в тому, що зняття обмежень щодо зміни кредитора призводить до неконтрольованого збільшення плати за використання кредитних коштів для позичальника і невиконання зобов'язань кредитором. В наслідок зміни кредитора на ПАТ «Дельта Банк» так і не були виконані зобов'язання ПАТ «Кредитпромбанк» щодо фінансування добудови санаторно-готельного комплексу на суму 27 019 013 грн, які були визначені протоколом про наміри підписаним сторонами 25.01.2011, що унеможливило введення його в експлуатацію.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.12.2017, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 у справі №910/15527/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Андрієнко В.В., судді Буравльов С.І., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2017 відкрито апеляційне провадження у справі №910/15527/17 та призначено розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я" на 25.01.2018.

24.01.2018 до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (прийом документів) Київського апеляційного господарського суду від представника скаржника надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи заяву свідка ОСОБА_5 від 10.01.2018.

Вказане клопотання було приєднано до матеріалів справи, у відповідності до ст. 91 ГПК України.

25.01.2018 до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (прийом документів) Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, де зазначив, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а рішення Господарського суду м. Києва від 12.10.2017 таким що прийнято з дотриманням всіх норм як процесуального так і матеріального права.

Зокрема відповідач вказував, що факт підписання правочинів між сторонами, є беззаперечним, оскільки жодного доказу на підтвердження того, що директора позивача було введено в оману, чи ним підписано договори під впливом будь-яких протиправних дій з боку ПАТ «Кредитпромбанк» не було надано. Підписуючи Договір про внесення змін від 06.10.2010 до Кредитного договору № 08/15/06-КЛТ від 06.05.2006 сторони погодили, що такий договір укладено у чотирьох примірниках, по два примірники для кожної його сторін. Тобто своїм підписом уповноважена особа позивача погодилась з тим, що ним отримано два примірники підписаного ним договору. При цьому підписи і відбитки печаток сторін на договорі здійснені на кожній з його сторінок. Окрім того, оригінал договору було досліджено у межах розгляду справи у першій інстанції. Крім того, позивач у своїй скарзі у черговий раз вказує на те, що умови договору іпотеки містять заборону на відчуження прав на користь інших відмінних від ЄБРР кредиторів, однак таке не відповідає змісту самого Іпотечного договору від 15.03.2007, який містить п. 3.2, що «Іпотекодержатель має право здійснити відступлення прав за цим договором без отримання згоди іпотекодавця, тільки на користь Європейського Банку реконструкції та розвитку за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за Договорами». Зазначений текст Іпотечного договору чітко і однозначно визначає, що без згоди іпотекодавця неможливо відступити права на користь Європейського Банку реконструкції та розвитку, натомість на користь інших кредиторів, зазначений пункт не містить вимог, щодо неможливості відступлення.

В судове засідання, яке відбулось 25.01.2018 не з'явився представник третьої особи 1 про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, всі інші представники учасників справи були присутніми в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Також, п. 1 ч. 3 вказаної статті передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Частиною 6 зазначеної статті визначено, що у разі розгляду справи за відсутності позивача або відповідача суддя-доповідач оголошує стислий зміст позовної заяви або відзиву відповідно.

Враховуючи вищенаведене, головуючим суддею було оголошено стислий зміст позовної заяви, апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до статті 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, беручи до уваги вищенаведене, після проведення колегією суддів наради головуючим суддею було оголошено вступну та резолютивну частину постанови, якою апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я" залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 у справі № 910/15527/17 залишено без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.05.2006 між Відкритим акціонерним товариством "Кредитпробанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Кредитпробанк", (Банк) та Закритим акціонерним товариством "Джерела Міжгір'я", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Джерела Міжгір'я" (Позичальник) було укладено Кредитний договір №08/15/06-КЛТ, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредити на умовах забезпеченості, цільового використання, строковості, повернення та платності наданих грошових коштів.

Згідно з п. 2.11 Договору, підписавши цей Договір Позичальник визнає та підтверджує право Банку на відступлення тільки ЄБРР права вимоги Банку до Позичальника щодо отримання сум, які належать до сплати йому від Позичальника згідно з умовами цього Договору , а також на відступлення тільки ЄБРР права вимоги за договорами забезпечення, вказаними в п. 4.2 цього Договору. Крім того, підписавши цей Договір, Позичальник погоджується на розкриття Банком тільки для ЄБРР інформації стосовно прав та зобов'язань Сторін за цим Договором.

У розділі "Терміни та Визначення" Кредитного договору визначено ЄБРР як Європейський банк реконструкції та розвитку.

Як встановлено судом, 06.10.2010 між Публічним акціонерним товариством "Кредитпробанк" (Банк) та Закритим акціонерним товариством "Джерела Міжгір'я" (Позичальник) укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору № 08/15/06-КЛТ, пунктом 8 якого визначено пункти 2.11, 3.1.7 Кредитного договору виключити.

За приписами п.п. 12, 13 Договору про внесення змін, цей договір про внесення змін є невід'ємною частиною Кредитного договору. Цей Договір про внесення змін набуває чинності із дня його підписання.

В якості забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором № 08/15/06-КЛТ від 06.05.2006 та Кредитним договором № 08/16/06-КЛТ від 06.05.2006 та додатковими угодами до них, 15.03.2007 між Відкритим акціонерним товариством "Кредитпробанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Кредитпробанк", (Іпотекодержатель) та Закритим акціонерним товариством "Джерела Міжгір'я", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Джерела Міжгір'я" --Іпотекодавець) було укладено Іпотечний договір № 08/15-16/108/07-КЛТ, за умовами якого у забезпечення зобов'язань Іпотекодавця перед Іпотекодержателем за Договорами Іпотекодавець надає Іпотекодержателю в іпотеку майно.

Відповідно до пункту 3.2.5 Іпотечного договору передбачено, що Іпотекодержатель має право здійснити відступлення прав за цим договором без отримання згоди Іпотекодавця тільки на користь Європейського банку

27.09.2013 між Публічним акціонерним товариством "Кредитпробанк" (Продавець) та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу права вимоги, за умовами якого продавець погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну (п. 2.1 договору).

Відповідно, на виконання положень вказаного Договору купівлі-продажу його сторонами підписано Акт приймання-передачі прав вимоги, в Додатку до якого серед переданих прав вимоги вказано права вимоги до Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я" за Кредитним договором № 08/15/06-КЛТ від 06.05.2006 та Іпотечним договором 08/15-16/108/07-КЛТ від 15.03.2007.

Отже, у зв'язку з відступленням прав вимоги Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк", останнє направило Приватному акціонерному товариству "Джерела Міжгір'я" повідомлення про відступлення.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14).

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 постанови №11 від 29.05.2013 пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної постанови пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 274 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апелянт вказує, що підписання 06.10.2010 Договору про внесення змін до Кредитного договору №08/15/06-КЛТ від 06.05.2006 сталося в наслідок обману і не відповідало внутрішній волі представника товариства, бо це суперечило інтересам товариства, тобто мав місце «дефект волі».

Згідно з п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України N 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Отже, під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (п. 20 постанови пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009).

Однак, судом під час розгляду вказаної справи не було встановлено таких обставин, які б свідчили про введення Позивача в оману під час укладення Договору про внесення змін до Кредитного договору № 08/15/06-КЛТ від 06.10.2016, зокрема, в частині пункту 8, наявність у діях Відповідача умислу та істотність значення обставин, щодо яких Позивача введено в оману.

Пунктом 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Отже, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Оскільки Позивачем не доведено наявності обставин в розумінні ст. 230 ЦК України, з якими законодавство пов'язує можливість визнання договору недійсним, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 у справі № 910/15527/17 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/15527/17.

Повний текст постанови складено та підписано 05.02.2018.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді Є.Ю. Пономаренко

С.І. Буравльов