РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року Справа № 902/901/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Огороднік К.М. , суддя Коломис В.В.

секретар судового засідання Саган І.О.

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1;

від відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації на рішення господарського суду Вінницької області від 23.11.17 р. у справі № 902/901/17

за позовом Публічне акціонерне товариство "Укртелеком"

до Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації м. Вінниця

про стягнення 129 523,70 грн. заборгованості за надані телекомунікаційні послуги громадянам, що мають пільги

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації 129523,70 грн. заборгованості за надані телекомунікаційні послуги громадянам, що мають пільги. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що Вінницька філія ПАТ "Укртелеком" надає телекомунікаційні послуги категоріям споживачів, визначених Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус", "Про охорону дитинства", з урахуванням встановлених цими законами пільг. Відповідно до положень Бюджетного кодексу України та Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (затвердженого постановою КМУ № 256 від 04.03.2002 р.), витрати ПАТ "Укртелеком" пов'язані з виконанням зобов'язань по наданню послуг на пільгових умовах підлягають відшкодуванню відповідними управліннями місцевих держадміністрацій, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Згідно розрахунку позивача, Вінницькою філією ПАТ "Укртелеком" за період з 01 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року (включно) надано послуги на пільговій основі, вартість яких підлягає відшкодуванню на загальну суму 129523,70 грн. (з урахуванням боргу за попередній період в розмірі 1,10 грн.). Вказаний розмір витрат позивача підтверджується щомісячними розрахунками витрат та актами звірок розрахунків, що надсилались позивачем відповідачу.

Проте, відповідач - Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації вищевказані витрати не відшкодувало, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 23.11.2017 р. у справі № 902/901/17 (суддя Нешик О.С.) позов задоволено. Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації на користь публічного акціонерного товариства "Укртелеком" 129523,70 грн. боргу по компенсації витрат за надання послуг зв'язку на пільговій основі та 1942,85 грн. відшкодування витрат на сплату судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить останнє скасувати повністю з підстав порушення норм матеріального і процесуального права, неповного з'ясування обставин справи та прийняти нове, яким в позові відмовити.

В обгрунтування скарги зазначає, що судом під час розгляду справи були допущені процесуальні порушення, а саме: судові засідання 26.10.2017 р. та 23.11.2017 р. фактично не проводились, склад суду не оголошувався, права та обов'язки сторонам не роз'яснювались; заявлене клопотання відповідача про непідвідомчість спору господарському суду не відображено в рішенні суду, хоча в судовому засіданні в його задоволенні було відмовлено. Також суд не звернув уваги на допущені позивачем помилки в позовній заяві, внаслідок чого відповідачем подано клопотання про заміну неналежного відповідача та яке не було вирішено. В клопотанні відповідача про непідвідомчість даного спору господарському суду відмовлено без належного правового обгрунтування. Поряд з цим, судом було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме: позивачем було порушено порядок подання розрахунків щодо вартості послуг, наданих пільговикам, які відповідно до п. 10 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги (затв. постановою КМУ від 29.01.2003 р. № 117), мають надаватися управлінню щомісяця до 25 числа. Натомість позивач 22.06.2016 р. направив управлінню розрахунки видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг за період з січня 2016 р. по травень 2016 р., а також 01.12.2016 р. направив розрахунки за жовтень 2016 р., 28.11.2016 р. за вересень 2016 р., 21.02.2017 р. за грудень 2016 р., 05.01.2017 р. за листопад 2016 р. В зв'язку з цим управління не змогло звірити інформацію, що міститься в реєстрі, з інформацією яка надійшла від позивача. При цьому зазначає, що в зв'язку з відсутністю фінансування на відшкодування зазначених витрат, управління повідомляло позивача про неможливість здійснення відшкодування та не вимагало від ПАТ "Укртелеком" необхідних для відшкодування документів. Також відзначає, що надані позивачем акти звірок є односторонніми, а тому не можуть вважатися належними доказами. Звертає увагу, що між ПАТ "Укртелеком" та управлінням у спірний період (з 01.12.2015 р. по 31.12.2016 р.) не було укладено договору на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг з послуг зв'язку. Разом з цим, Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" не було передбачено видатків на відшкодування пільг з послуг зв'язку, а тому в управління не було правових підстав укладати відповідні договори. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ГК України, господарське зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у разі виникнення обставин, за які жодна з його сторін не відповідає, якщо інше не передбачено законом. Органи праці та соціального захисту населення, як органи виконавчої влади приймають участь у бюджетному процесі, виключно на стадії виконання Державного бюджету і не приймають ніякої участі у його складанні чи формуванні. Відповідно до ст. 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних асигнувань або з перевищенням повноважень не вважаються бюджетними зобов'язаннями. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. З урахуванням наведеного просить задоволити апеляційну скаргу.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги та просить її задоволити.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апелянта заперечує. Зазначає, що відповідач безпідставно відносить зазначений спір до юрисдикції адміністративних судів, оскільки в даному випадку спір виник з цивільно-правових, господарських відносин, а не у зв'язку з виконанням відповідачем владних (управлінських функцій). Вважає необгрунтованим твердження про подання позову до неналежного відповідача, оскільки не зважаючи на описки в назві відповідача, матеріали справи свідчать про звернення з позовом до належного відповідача. Разом з цим, 25.10.2017 р. позивачем до суду була подана заява про уточнення позовної заяви (виправлення описки), яка не впливає на предмет спору та суть позовних вимог. Посилання апелянта на допущені судом процесуальні порушення вважає необгрунтованими, оскільки відповідачем не виконувались вказівки суду щодо проведення звірки розрахунків, а представник в засіданні вів себе не коректно.

Вказує, що до матеріалів справи були долучені помісячні розрахунки видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг мешканцям Вінницького району з поіменним списком пільговиків, виду та суми пільги за період з грудня 2015 р. по грудень 2016 р. включено за формою 2-пільга відповідно до Постанови КМУ від 29.01.2003 р. № 117 "Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги". Відповідач визнає заборгованість грудня 2015 року, проте з незрозумілих причин не визнає заборгованість, яка виникла в 2016 році, незважаючи на те, що джерело та порядок фінансування видатків на надання пільг на послуги зв'язку в 2015 та 2016 роках були ті самі. Стосовно недотримання порядку подання помісячних розрахунків відзначає, що з січня 2016 року фахівці відповідача з мотивів відсутності фінансування почали приймати документи без відмітки про отримання, узгодження списків (форма 2-пільга) не здійснювали, а акти звірок (форма 3-пільга) не підписували. З червня 2016 року взагалі відмовились приймати зазначені документи. Тому розрахунки витрат та акти звірок за період з січня по травень 2016 року були повторно направлені на адресу відповідача поштою, що підтверджується повідомленням про вручення. В подальшому такі документи направлялись відповідачу виключно поштовим зв'язком, що підтверджується відповідними доказами. Звертає увагу, що відповідач посилаючись на ст. 48 Бюджетного кодексу України в частині неможливості прийняття бюджетних зобов'язань без відповідних асигнувань, не враховує положення ч. 6 цієї статті, якою передбачено виключення з вищевказаного положення (спеціальна норма), а саме - бюджетні зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку (в частині абонентської плати за користування телефоном), компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. За наведених обставин вважає апеляційну скаргу безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним і обгрунтованим.

В судовому засіданні представник позивача підтримав викладені у відзиві заперечення та просить відмовити в задоволенні скарги.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив на неї, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду Вінницької області від 23.11.2017 р. у справі № 902/901/17 залишити без змін виходячи з наступного.

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком", відокремленим підрозділом якого є Вінницька філія ПАТ "Укртелеком", надає телекомунікаційні послуги згідно Закону України "Про телекомунікації" №1280-ІV від 18.11.2003, Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012, інших законодавчих актів України.

Позивач, як постачальник послуги звязку, надає телекомунікаційні послуги кожному, хто до нього звернеться в силу ст.633 Цивільного кодексу України, оскільки послуга звязку є предметом публічного договору.

Відповідно до ч.3 ст.63 Закону України "Про телекомунікації" оператори телекомунікацій повинні надавати споживачам, які мають установлені законодавством пільги, телекомунікаційні послуги з урахуванням цих пільг, відповідно до законодавства України.

Законом України від 22.10.1993 р. №3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу", Законом України від 23.03.2000 р. №1584-ІІІ "Про жертви нацистських переслідувань", Законом України від 28.02.1991 р. №796-ХІІ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждаливнаслідок Чорнобильської катастрофи", Законом України від 24.03.2008 р. №203/98-ВР "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус" та Законом України від 26.04.2001 р. №2402-ІІІ "Про охорону дитинства" для категорій осіб, визначених цими законами встановлені пільги з оплати за послуги звязку.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що ним за період з 01 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року (включно) надано послуги на пільговій основі фізичним особам Вінницького району, вартість яких підлягає відшкодуванню на загальну суму 129523,70 грн (з урахуванням боргу за попередній період в розмірі 1,10 грн), що стверджується розрахунком боргу, розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг та актами звіряння розрахунків за надані населенню послуги зв'язку, на які надаються пільги тощо (а.с. 10-66, 103-238).

Наявність на момент звернення до суду невиплаченої компенсації витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям споживачів в сумі 129523,70 грн. слугувало підставою для звернення позивача з позовом до суду про стягнення вказаної суми.

Відповідач в заперечення позовних вимог, окрім іншого, посилається на відсутність передбачених Законом України "Про державний бюджет на 2016 рік" видатків на відшкодування пільг з послуг зв'язку, в зв'язку з чим вважає вимоги позивача безпідставними.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли правовідносини щодо надання послуг зв'язку окремим категоріям споживачів на пільговій основі та відшкодування витрат за надані послуги розпорядником коштів.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, а також можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, з актів органів державної влади, органів влади АР Крим або органів місцевого самоврядування (ст.11 ЦК України).

Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до част. 2 ст.19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що боржник, як юридична особа, відповідає за своїми зобовязаннями, які виникли безпосередньо із договору чи закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Відповідно до част.1, 3 ст.63 Закону України "Про телекомунікації" та п.63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.04.2012р., споживачами, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, телекомунікаційні послуги надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України; установлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня предявлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу" від 22.10.1993 року № 3551-XII, Законом України "Про жертви нацистських переслідувань" від 23.03.2000 року № 1584-ІІІ, Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 року № 796-ХІІ, Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус" від 24.03.2008 року № 203/98-ВР, Законом України "Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991р. № 2011-ХІІ та Законом України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року № 2402-ІІІ передбачено надання пільг при оплаті за послуги зв'язку (телекомунікаційні послуги).

Згідно з част.6 ст.48 Бюджетного кодексу України, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомог, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державного казначейства України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень ч. 1-4 ст.48 Бюджетного кодексу України.

Відповідно до п.п.б п.4 ч.1 стс.89, ч.ч.1,5 ст.102 Бюджетного кодексу України, до видатків, що здійснюються з районних бюджетів та бюджетів міст республіканського і обласного значення при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, належать видатки на компенсаційні виплати за надання пільг з послуг зв'язку окремих категорій громадян. Видатки місцевих бюджетів проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам, зокрема, здійснюються компенсаційні виплати за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян.

Механізм фінансування видатків, передбачених ст.102 Бюджетного кодексу України, місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту щодо, зокрема, надання компенсаційних виплат на пільгове користування телефонним звязком за рахунок субвенцій з державного бюджету, визначений Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 р. № 256 (надалі Порядок).

Пунктом 3 Порядку визначено, головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) (п. 5 Порядку).

Таким чином, відшкодування витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг, здійснюється відповідачем за рахунок державних субвенцій (державного та місцевих бюджетів).

Колегія суддів звертає увагу, що Міністерство фінансів України у листі від 30.06.2011 р. № 31-07310-10-24/16584 роз'яснило ...деякі програми, які відносяться до державних програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. У цьому випадку проводиться відшкодування витрат за фактично спожиті послуги (нараховані соціальні виплати) в межах встановлених норм (розмірів).

Таким чином, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку, компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Законодавством не передбачена залежність відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обовязку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається у відповідності до вимог Законів України.

Згідно абз.2 п.12 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, погашення кредиторської заборгованості за зазначеними державними програмами соціального захисту населення, яка утворилася станом на початок року, провадиться першочергово.

Таким чином, з урахуванням вищезазначених норм, головним розпорядником коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, в даному випадку щодо відшкодування витрат на послуги зв'язку, які надавались споживачам на пільгових умовах, є Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації і саме на останнє покладено обов'язок щодо виконання зобов'язань з оплати наданих послуг зв'язку на пільгових умовах.

Судом встановлено, що у період з 01 грудня 2015 року по 31 грудень 2016 року (включно), позивачем понесено витрати на надання пільг на послуги зв'язку зазначеній категорії пільговиків по Вінницькому району на загальну суму 129523,70 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості за вказані місяці і помісячними розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг, що свідчить про належне виконання зобов'язань з боку позивача.

Будь-яких належних доказів, які б спростовували наведені позивачем розрахунки, апелянтом не подано. Відсутні також докази проведення оплати даної заборгованості.

Твердження апелянта про несвоєчасність направлення позивачем відповідних розрахунків з наданих послуг не спростовує розмір заявлених вимог, а відтак не приймається судом до уваги.

А тому позовні вимоги про стягнення 129523,70 грн. компенсації за надані телекомунікаційні послуги споживачам, які мають пільги з їх оплати, є такими, що підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Колегією суддів відхилено твердження апелянта про підвідомчість спору у даній справі адміністративним судам України, зважаючи на таке.

Відповідно до ст.1 ГПК України ( в ред. до 15.12.2017 р.), підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно ст.12 ГПК України, господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів;

4-1) справи у спорах між господарським товариством та його посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю);

5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;

8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 17 КАС України (в ред. до 15.12.2017 р.), юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори за ознаками, наведеними в ч.1 ст.17 КАС України.

Визначення поняття "справа адміністративної юрисдикції" наведено у ст.3 КАС України, під якою розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб'єктного складу - участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб'єкта владних повноважень.

У відповідності до п.1 інформаційного листа Верховного Суду України від 26.12.2005р. № 3.2-2005, визначення поняття «справа адміністративної юрисдикції» наведено устатті 3 КАС України, під якою розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією з сторін є суб'єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Тобто, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта. У випадку, якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Відповідно до п.п. 1, 2 Положення про Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови Вінницького РДА від 04.11.2016 року № 650, Управління є структурним підрозділом Вінницької районної державної адміністрації, що утворюється і підпорядковується голові Вінницької районної державної адміністрації. Згідно довідки з ЄДРПОУ Управління є юридичною особою.

ПАТ «Укртелеком» є публічним акціонерним товариством, має цивільні права та обов'язки, здійснює свою діяльність лише відповідно до законодавства України, свого статуту та внутрішніх актів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, який є публічним акціонерним товариством і має цивільні права та обов'язки, надавав телекомунікаційні послуги пільговим категоріям абонентів, які проживають на території Вінницького району відповідно до Цивільного, Господарського кодексів, Законів України "Про телекомунукації", "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про охорону дитинства" і ці послуги в силу вимог чинного законодавства зобов'язаний був компенсувати відповідач.

Таким чином, спір у даній справі, що розглядається, стосується належного виконання відповідачем своїх зобов'язань і жодна із сторін не здійснює владні управлінські функції, тому спір не є публічно-правовим і має вирішуватися господарським судом за правилами ГПК України.

Твердження апелянта про порушення судом першої інстанції процесуальних норм жодним чином не підтверджується. Згідно протоколу судового засідання 26.10.2017 р. сторонам було оголошено склад суду та роз'яснено права і обов'язки сторін. Викладено короткий зміст засідання, заяви та заперечення сторін. При цьому було оголошено перерву в засіданні до 23.11.2017 р. на 10:30 год. та зобов'язано відповідача виконати вимоги ухвали суду від 26.09.2017 р., перевірити обсяг наданих позивачем послуг громадянам, що проживають у Вінницькому районі та мають пільги, протягом заявленого в позові періоду. Про перерву в засіданні сторони повідомлені під розписку.

Як вбачається з протоколу судового засідання 23.11.2017 р. судом було розглянуто клопотання відповідача про припинення провадження у справі та відмовлено в його задоволенні. З приводу клопотання про заміну неналежного відповідача заслухано пояснення сторін справи. З огляду на невиконання відповідачем вимог суду щодо наявності чи відсутності заперечень по обсягам наданих позивачем послуг, в засіданні оголошено перерву до 16:00 год.

Слід зазначити, що представник апелянта був присутній в даних судових засіданнях, надавав власні пояснення та міркування, під розписку повідомлявся про дату й час наступного судового розгляду. Після оголошеної перерви в засіданні 23.11.2017 р. представник відповідача в засідання не з'явився, однак подав клопотання про відкладення розгляду справи та заміну неналежного відповідача. В задоволенні даних клопотань відмовлено та розглянуто спір по суті.

Колегією суддів відмічається, що зважаючи на відсутність зі сторони відповідача будь-яких зауважень на протокол судового засідання в порядку ст. 81-1 ГПК України (в ред. до 15.12.2017 р.), твердження апелянта про неналежне проведення судом першої інстанції судових засідань у справі є необгрунтованим та безпідставним, а тому такі твердження судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються.

Посилання апелянта на те, що він є неналежним відповідачем внаслідок допущення описок в назві Управління по тексту позовної заяви також є безпідставним, оскільки докази у справі свідчать про надання послуг зв'язку пільговикам Вінницького району, а відтак апелянт є належним відповідачем у справі. До того ж 25.10.2017 р. позивачем подана до суду заява про уточнення позовної заяви в частині допущених по тексту описок в назві відповідача.

Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, подане 23.11.2017 р. після оголошеної перерви в судовому засіданні обгрунтовано відхилено судом першої інстанції та відображено в оскаржуваному рішенні.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими та такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33,34 ГПК України (в ред. до 15.12.2017 р.) та ст.ст. 73, 74, 76-80, 91 ГПК України (в ред. після 15.12.2017 р.), не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог та заперечень.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Вінницької області від 23.11.2017 року відповідає матеріалам справи, грунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає. Зазначені в апеляційній скарзі інші доводи скаржника не обгрунтовані та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 23.11.2017 р. у справі № 902/901/17 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Коломис В.В.