ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29.01.2018 Справа №905/2738/17

Господарський суд Донецької області у складі судді Кротінової О.В.,

при секретарі судового засідання Хадієвій М.Ф.,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Авангард - Інвест", м.Запоріжжя, ,

до відповідача, Фізичної особи-підприємця Жукова Іллі Євгенійовича, м.Білозерське м.Добропілля Донецької області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1,

про стягнення 43955,00 грн., -

за участю представників сторін:

від позивача: Ренгевич А.В. - за довіреністю;

від відповідача: не з'явився, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Авангард - Інвест", м.Запоріжжя, звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою №548 від 17.11.2017р. до Фізичної особи-підприємця Жукова Іллі Євгенійовича, м.Білозерське м.Добропілля Донецької області, про стягнення грошових коштів у розмірі 43955,00 грн., на підставі ст.693 Цивільного кодексу України.

З дотриманням приписів ст.2-1 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час визначення судді), відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду справи №905/2738/17 визначено суддю Кротінову О.В.

Ухвалою суду від 28.11.2017р. даний позов прийнято до розгляду та порушено провадження у справі №905/2738/17.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на перерахування відповідачу коштів у сумі 43955,00 грн. за вугілля ДГ (13-100), направлення останньому вимоги про надання сертифікату (посвідчення) якості товару, як це передбачено ДСТУ 7146:2010 та ч.1, ч.4 ст.268 Господарського кодексу України, не надання його відповідачем, втрату позивачем інтересу до товару, який не поставлено, внаслідок чого просить повернути грошові кошти у розмірі 43955,00 грн.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав у копіях: рахунок-фактура №070917 від 07.09.2017р., платіжне доручення №1597 від 08.09.2017р., лист Товариства з обмеженою відповідальністю "Авангард - Інвест" №463 від 11.09.2017р., витяги з електронної пошти позивача за 11.09.2017р., 30.10.2017р., вимога №524 від 25.10.2017р., фіскальний чек №3847 від 01.11.2017р., рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, датоване 07.11.2017р., правоустановчі документи підприємства позивача.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує ст.ст.526, 530, 673, 693 Цивільного кодексу України, ст.ст.193, 268 Господарського кодексу України, п.7.3 ДСТУ 7146:2010, пп.г п.2 Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю №П-7 від 25.04.1966р., ст.ст.1, 2, 15, 54-57 Господарського процесуального кодексу України.

15.12.2017р. набрала чинність редакція Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" №2147 - VIII від 03.10.2017р.

18.12.2017р. представником позивача представлено суду супровідний лист вих. №570 від 11.12.2017р., до якого додано лист №583 від 07.12.2017р. та пояснення №569 від 11.12.2017р., за змістом яких вказано, що 08.09.2017р. відбулось переміщення невизначеного товару за ТТН №АБ1204 з с.Святогорівка до м.Запоріжжя, при цьому товар не супроводжувався первинними документами та документами, які засвідчували б його якість. вважає, щоб визнати поставку такою, яка відбулась та покупець отримав товар від продавця, останній зобов'язаний разом із товаром надати вичерпний перелік первинних документів: товарно-трансопртну накладну, видаткову накладну, податкову накладну, акт прийому-передачі товару та сертифікат якості на товар.

До супровідного листа також додано, у копіях: лист позивача на адресу відповідача №573 від 05.12.2017р. із фіскальним чеком №8216 від 08.12.2017р., актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.09.2017р. - 01.12.2017р.; товарно-транспортна накладна №АБ1204 від 08.09.2017р.; лист позивача на адресу відповідача №567 від 11.12.2017р..

Ухвалою суду від 19.12.2017р. відкладено підготовче засідання по справі №905/2738/17 на 23.01.2018р., встановлено строк відповідачу для подання відзиву на позовну заяву до 23.01.2018р.

28.12.2017р. від представника позивача через канцелярію господарського суду Донецької області отримано супровідний лист №592 від 26.12.2017р., до якого додано, у копіях: лист позивача до відповідача №464 від 11.09.2017р. разом із витягом з електронної пошти «Вихідне повідомлення» від «» на адресу «» за 11.09.2017р.; рахунок-фактура №070917 від 07.09.2017р.

Ухвалою суду від 23.01.2018р. закрито підготовче провадження по справі №905/2738/17; призначено справу №905/2738/17 до судового розгляду по суті; визначено проведення судового засідання для розгляду справи по суті на 29.01.2018р.

29.01.2018р. позивачем подано заяву №19 від 22.01.2018р. про розгляд справи за відсутності представника.

Представник позивача у судовому засідання 29.01.2018р. підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 29.01.2018р. не з'явився.

Як зазначено в ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

За приписом ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Так, враховуючи суть спору, загальну тривалість розгляду справи, а також забезпечення з боку суду можливості відповідача для реалізації своїх процесуальних прав, в тому числі шляхом направлення поштою (іншим належним засобом зв'язку) відповідних доказів до суду, з огляду на таке суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та існуючою можливість розглянути спір за наявними в справі матеріалами, у цьому судовому засіданні, відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання позивача №19 від 22.01.2018р. залишено судом без розгляду, з огляду на фактичну явку представника позивача у судове засідання.

Дослідив матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, щодо такого.

За приписами статті 7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Згідно ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства , але за аналогією породжують цивільні права і обов'язки.

Згідно із ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами частин першої, другої статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання. Господарські зобов'язання можуть виникати: зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 ГК України).

Згідно до положень статті 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення поняття розкриває сутність зобов'язання як правого зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач позиціонує встановлення правовідносини із відповідачем не шляхом укладення договору поставки у формі єдиного документа, а конклюдентно, шляхом вчинення дій, які виразилися у фактичному проведенні попередньої оплати, на підставі виставленого останнім рахунку-фактури №070917 від 07.09.2017р. на суму 44220,50 грн.

Відповідно до ст.205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

За приписом ч.2 ст.638 Цивільного кодексу України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ст.181 господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладання даного виду договорів.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем виставлено позивачу рахунок-фактуру №070917 від 07.09.2017р. на оплату вугілля ДГ (13-100) у кількості 14,990 т., ціна за 1т. - 2 458,33грн., загальною вартістю, з урахуванням податку на додану вартість, 44220,50 грн., із визначенням "рахунок дійсний до сплати до 08.09.2017р.".

Згідно платіжного доручення №1597 від 08.09.2017р., беручи до уваги призначення платежу з посиланням на рахунок №070917 від 07.09.2017р., позивачем проведено оплату за вугілля у сумі 43955,00 грн.

З огляду на таке, позивач та відповідач в порядку статті 181 Господарського кодексу України здійснили встановлення правовідносин не шляхом укладення договору у формі єдиного документа, а конклюдентно шляхом вчинення дій, які виразилися у фактичних діях.

Дослідивши матеріали, які підтверджують волю сторін на встановлення правовідносин, суд дійшов висновку, що фактично укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 ЦК України та статей 264-271 ГК України. В частині, що не суперечить змісту видаткових накладних, до вказаного правочину також застосовуються норми ЦК України, які регулюють правила купівлі-продажу ( статті 655-697ЦК України).

Таким чином, в силу статті 265 ГК України, статті 712 і 655 ЦК України та змісту рахунку-фактури відповідач (постачальник) зобов'язався передати у власність позивача (покупця) вугілля ДГ (13-100) у кількості 14,990 т., ціна за 1т. - 2 458,33грн., загальною вартістю, з урахуванням податку на додану вартість, 44220,50 грн., а покупець зобов'язався прийняти цей товар та оплатити за нього визначену суму коштів.

У розумінні ст.664 Цивільного кодексу України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару у розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Частиною 2 згаданої норми Цивільного кодексу України передбачено, якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Відповідно до товарно-транспортної накладної №АБ1204 від 08.09.2017р. автомобілем ТОВ "Авангард - Інвест" FAW AP7026CH (замовник) прийнято у пункті навантаження с.Святогорівка, вантажовідправник Фізична особа-підприємець Жуков Ілля Євгенійович, із зазначенням пункту розвантаження м.Запоріжжя, вантажоодержувач ТОВ "Авангард - Інвест", вугілля ДГ (13-100) у кількості 14,9 т., ціна за 1тн. 2 458,33грн., загальною вартістю, з урахуванням податку на додану вартість, 43954,94грн.

Дане представником позивача не заперечується.

Беручи до уваги встановлене, слідує, що товар вугілля ДГ (13-100) у кількості 14,9 т., загальною вартістю 43954,94грн. отримано 08.09.2017р. позивачем за рахунок власних засобів на складі відповідача.

Вид, найменування, характеристики товару, його ціна за 1 тн. відповідають визначеному у рахунку-фактурі №070917 від 07.09.2017р.

Разом з цим, виходячи з даних платіжного доручення №1597 від 08.09.2017р., позивачем здійснено оплату за вугілля у сумі 43955,00 грн., що є розрахунком за 14,9т. Тобто за товар, перевезення якого фактично відбулось за товарно-транспортною накладною №АБ1204 від 08.09.2017р., а не обумовленої кількості товару у рахунку-фактурі №070917 від 07.09.2017р.

Таке дає підстави дійти висновку, про акцепт позивача щодо постачання товару у приведеній кількості, а саме у фактично переданій йому та відображеній у товарно-транспортній накладній.

Виходячи з юридичної природи товарно-транспортної накладної, а також визначень наказу Міністерства транспорту України "Про затвердження Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні" №363 від 14.10.1997р., це єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства (ст.662 Цивільного кодексу України).

Частиною 4 ст.268 Господарського кодексу України встановлено обов'язок постачальника засвідчити якість товарів, що поставляються, належним товаросупровідним документом, який надсилається разом з товаром, якщо інше не передбачено в договорі.

Положеннями ч.5-8 ст.268 господарського кодексу України встановлено, у разі поставки товарів більш низької якості, ніж вимагається стандартом, технічними умовами чи зразком (еталоном), покупець має право відмовитися від прийняття і оплати товарів, а якщо товари уже оплачені покупцем, - вимагати повернення сплаченої суми.

У разі якщо недоліки поставлених товарів можуть бути усунені без повернення їх постачальнику, покупець має право вимагати від постачальника усунення недоліків у місцезнаходженні товарів або усунути їх своїми засобами за рахунок постачальника.

Якщо поставлені товари відповідають стандартам або технічним умовам, але виявляться більш низького сорту, ніж було зумовлено, покупець має право прийняти товари з оплатою за ціною, встановленою для товарів відповідного сорту, або відмовитися від прийняття і оплати поставлених товарів.

У разі якщо покупець (одержувач) відмовився від прийняття товарів, які не відповідають за якістю стандартам, технічним умовам, зразкам (еталонам) або умовам договору, постачальник (виробник) зобов'язаний розпорядитися товарами у десятиденний строк, а щодо товарів, які швидко псуються, - протягом 24 годин з моменту одержання повідомлення покупця (одержувача) про відмову від товарів. Якщо постачальник (виробник) у зазначений строк не розпорядиться товарами, покупець (одержувач) має право реалізувати їх на місці або повернути виробникові. Товари, що швидко псуються, підлягають в усіх випадках реалізації на місці.

Правовими наслідками невиконання продавцем обов'язку передати приналежності товару та документи, що стосуються товару, відповідно до ст.666 Цивільного кодексу України, є: якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання; якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Зі змісту листа позивача на адресу відповідача №567 від 11.12.2017р. товар знаходиться у позивача.

Доказів невідповідності товару його якісним показникам, як і доказів відмови від прийняття товару у зв'язку з цим, суду не представлено.

Як свідчить позивач, ним встановлено розумний строк для передання відповідачем сертифікату (посвідчення) якості товару, який по теперішній час не надано.

Проте, лист №463 від 11.09.2017р. означений позивачем у підґрунтя викладених доводів, не можна вважати реалізованою вимогою, адже не доведено дійсної приналежності адреси електронної пошти «» відповідачу.

Зважаючи на те, що перевезення означеного вище товару здійснювалось безпосередньо автотранспортом позивача, оплата фактичної кількості якого проведена останнім, а також не встановлено наявності відмови від отримання такого товару, як і від договору у цілому, продавцю товар не повернуто , суд не може погодитись із твердженнями позивача про не поставку відповідачем товару, у межах спірних правовідносин.

Стаття 693 Цивільного кодексу України «Попередня оплата товару» визначає передумови виникнення такого обов'язку як попередня оплата та строк його виконання, а також підстави, за яких можлива вимога її повернення та правові наслідки невиконання цього.

Так, ч.2 ст.693 Цивільного кодексу України встановлює право вимоги покупця передати оплачений товар або повернути суму попередньої оплати, у разі, якщо такий товар йому не поставлено в строк.

Визначене цією нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми передоплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов'язання, внаслідок якої припиняється зобов'язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов'язання.

При цьому, з наведеної норми матеріального права не вбачається пов'язаність виникнення права вимоги лише з порушенням зобов'язання з поставки товару у строк за винних дій продавця.

Частина 2 ст.693 Цивільного кодексу України пов'язує момент виникнення обов'язку продавця повернути покупцю суму попередньої оплати із висуненням вимоги про це останнім. При цьому, повинен мати місце факт не поставки товару у строк, що і зумовлює реалізацію такого права на повернення грошових коштів.

Одночасно з обставин справи не слідує наявності підстав, з якими ст.693 Цивільного кодексу України пов'язує виникнення права вимоги повернення грошових коштів

Враховуючи встановлені фактичні обстави по справі, оцінивши і співставивши надані докази в їх сукупності, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу з урахуванням норм статті 129 Господарського процесуального кодексу України та покладаються на позивача.

Враховуючи зазначене та керуючись ст.ст.4, 7, 13, 42, 73-81, 86, 129, 165, 202, 233, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Авангард - Інвест", м.Запоріжжя, до Фізичної особи-підприємця Жукова Іллі Євгенійовича, м.Білозерське м.Добропілля Донецької області, про стягнення грошових коштів у розмірі 43955,00 грн., відмовити.

2. У судовому засіданні 29.01.2018р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

3. Рішення може бути оскаржено в порядку, передбаченому господарським процесуальним кодексом України, протягом двадцяти днів з дня підписання повного тексту рішення.

4. Повний текст рішення складено та підписано 05.02.2018р.

Суддя О.В. Кротінова