ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2018 р. Справа № 914/1851/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Матущака О.І.

суддів Мирутенка О.Л.

ОСОБА_1

за участю секретаря: Совинської С.В.

за участю представників сторін від:

позивача: ОСОБА_2 за довіреністю № 5/34-58/0/2-18-2 від 04.01.2018;

відповідача-1: ОСОБА_3 - за довіреністю № 01-31/4128 від 18.12.2017;

відповідача-2: ОСОБА_4 директор;

прокуратури: ОСОБА_5 - згідно посвідчення № 020325 від 06.09.2013р.

розглянувши апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області № 05/2-1683вих-17 від 23.11.2017 р.

на рішення господарського суду Львівської області від 06.11.2017 р.

у справі № 914/1851/17

за позовом Першого заступника керівника Золочівської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації м. Львів

до відповідача-1 Перемишлянської районної державної адміністрації м. Перемишляни Львівської області

до відповідача-2 приватної агрофірми Злагода с. Лагодів Перемишлянського району Львівської області

про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Перемишлянської РДА від 07.09.2011р. №537, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 11.10.2012р., зобовязання повернути земельну ділянку.

ВСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Львівської області від 06.11.2017 р. (суддя Р.В. Крупник) у позові відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у визнанні незаконним та скасуванні розпорядження голови Перемишлянської РДА від 07.09.2011р. мотивоване пропуском позовної давності для його оскарження, який закінчився 03.10.2014р. Рішення суду в частині відмови у визнанні недійсним договору оренди земельної ділянки та зобовязанні повернути таку земельну ділянку обґрунтоване тим, що спірний договір було укладено на підставі розпорядження Перемишлянської РДА №537 від 07.09.2011р., яке є чинним і цей договір повністю відповідає вказаному розпорядженню, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним в судовому порядку. У звязку з наявністю договору не підлягають задоволенню також позовні вимоги про зобовязання повернути земельну ділянку.

Заступником прокурора Львівської області подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що зі спірного розпорядження не можливо було встановити його очевидну протиправність, а тому підстав для перевірки не було. Крім цього, прокурор зазначає, що у звязку з прийняттям Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р., втратили чинність положення ст.21 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. щодо приводів та підстав проведення перевірок органами прокуратури. Внаслідок цього, з 26.10.2014 р. органи прокуратури не наділені повноваженнями щодо проведення перевірок додержання вимог чинного законодавства. Прокурор також зазначає, що позивач Львівська обласна державна адміністрація не була стороною спірного договору. З огляду на зазначене, прокурор просить визнати поважними причини пропуску позовної давності.

Відповідачем-1 подано заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Свої заперечення обґрунтовує тим, що для правильного визначення початку перебігу строку позовної давності має значення не лише безпосередня обізнаність особи про порушення права, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Враховуючи те, що матеріалами справи встановлено обізнаність позивача про зазначені порушення з 04.10.2011 р., а прокурором не подано належних доказів з обґрунтуванням поважності причин пропуску позовної давності, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення прокурора в судових дебатах, а також представників сторін у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як встановлено господарським судом першої інстанції та перевірено Львівським апеляційним господарським судом, 07.09.2011р. головою Перемишлянською РДА прийнято розпорядження №537 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку на території Лагодівської сільської ради», яким ПАФ «Злагода» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку площею 3,7000 га, в т.ч. під водоймою 3,000 га, сінокіс 0,7000 га для рибогосподарських потреб на території Лагодівської сільської ради за межами с. Лагодів; продовжено термін оренди земельної ділянки ПАФ «Злагода» на 15 років до 2026 р.; зобовязано ПАФ «Злагода» укласти договір оренди земельної ділянки до 01.02.2011р., укласти договір оренди водного обєкта та погодити його з державним органом водного господарства.

В подальшому 11.10.2012р. між Перемишлянською РДА (орендодавець) та ПАФ «Злагода» (орендар) укладено договір оренди землі, відповідно до п. 1-2 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове, платне користування земельну ділянку водного фонду, яка знаходиться за межами с. Лагодів Лагодівської сільської ради Перемишлянського району. В оренду передається земельна ділянка кадастровий номер :04:000:0236, загальною площею 3,7 га, у т.ч. під водоймою 3,0 га, сінокіс 0,7 га.

Факт передачі земельної ділянки в користування ПАФ «Злагода» підтверджується актом прийому-передачі обєкта оренди (земельної ділянки) від 24.12.2012р.

Відповідно до п. п. 8, 14, 16 вказаного договору, такий укладено на 15 (п'ятнадцять) років.

Земельна ділянка передається в оренду для рибогосподарських потреб. Цільове призначення земельної ділянки: землі водного фонду.

Згідно п. 8 договору, такий укладено на 15 (п'ятнадцять) років.

Прокурор звернувся із позовом про визнання розпорядження незаконним, а укладеного на його підставі договору недійсним, зобовязання ПАФ «Злагода» повернути земельну ділянку, оскільки передача земельної ділянки для рибогосподарських потреб не є веденням водного господарства, відповідно приймаючи спірне розпорядження Перемишлянська РДА вийшла за межі наданих їй ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України повноважень.

При прийнятті постанови суд апеляційної інстанції виходив з такого.

Згідно ст.ст. 13, 19 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції на момент прийняття оскаржуваного розпорядження), місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Згідно п. а ч. 1 ст. 17, ч. 1, 4 ст. 59, ч.ч.3,4 ст.122, ч.ч.1-3 ст.124 Земельного кодексу України (в редакції на момент прийняття оскаржуваного розпорядження), до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів, зокрема, для: ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

З аналізу наведеної норми ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що розмежування повноважень органів виконавчої влади (райдержадміністрацій та облдержадміністрацій) залежить від цільового призначення земельних ділянок, що випливає із вжитих у правовій нормі слів «… для всіх потреб… для: а) ведення водного господарства».

Як правомірно звернуто увагу судом першої інстанції, на підставі наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010р. № 548 було затверджено класифікацію видів цільового призначення земель, котра наводить 12 видів цільового призначення земель водного фонду: 10.01 для експлуатації та догляду за водними об'єктами; 10.02 для облаштування та догляду за прибережними захисними смугами; 10.03 для експлуатації та догляду за смугами відведення; 10.04 для експлуатації та догляду за гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами і каналами; 10.05 для догляду за береговими смугами водних шляхів; 10.06 для сінокосіння; 10.07 для рибогосподарських потреб; 10.08 Для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей; 10.09 Для проведення науково-дослідних робіт; 10.10 для будівництва та експлуатації гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд; 10.11 для будівництва та експлуатації санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів у межах прибережних захисних смуг морів, морських заток і лиманів; 10.12 для цілей підрозділів 10.01 - 10.11 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду.

А отже, повноваження райдержадміністрації визначаються та обмежуються саме видами дозволеного використання в межах відповідної категорії за цільовим призначенням.

Ведення водного господарства є лише одним з видів цільового призначення земель водного фонду, а тому передача земельних ділянок водного фонду для ведення водного господарства обмежується підрозділами 10.01 10.05 класифікації. У свою чергу, виділення та передача земельної ділянки для рибогосподарських потреб (підрозділ 10.07) не є веденням водного господарства.

Відтак, районній державній адміністрації надані повноваження для розпорядження землями, зокрема для «ведення водного господарства», що не охоплює інший вид цільового призначення «рибогосподарські потреби» (риборозведення). Вказаної позиції дотримується також Вищий господарський суд України у постанові від 15.08.2017 р. у справі №924/257/16.

А тому, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що Перемишлянська РДА не була вправі розпоряджатися спірною земельною ділянкою, оскільки уповноваженим органом щодо передачі такої земельної ділянки була Львівська обласна державна адміністрація.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Враховуючи те, що станом на момент прийняття оскаржуваного розпорядження, Перемишлянська РДА не була уповноважена на передачу земельної ділянки в оренду поза за межами населеного пункту для рибогосподарських потреб, доводи прокурора щодо незаконності розпорядження є обґрунтованими.

Однак, в процесі розгляду справи в суді першої інстанції відповідачами було подано заяви про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Заяви представники обґрунтовують тим, що для держави в особі її уповноваженого органу Львівської ОДА строк позовної давності за вимогами про визнання незаконним та скасування розпорядження закінчився у 2014р., оскільки про оскаржуване розпорядження Львівській ОДА було відомо ще у 2011 році.

З огляду на подані заяви, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до ст.257, ч.ч.4,5 ст.267 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо ж суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду. (Вказаної позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові пленуму №10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» із змінами і доповненнями).

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.33 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю.

Голови районних державних адміністрацій регулярно інформують про свою діяльність голів обласних державних адміністрацій, щорічно та на вимогу звітують перед ними.

Голови обласних державних адміністрацій мають право скасовувати розпорядження голів районних державних адміністрацій, що суперечать Конституції України та законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України, Кабінету Міністрів України, голів обласних державних адміністрацій, а також міністерств, інших центральних органів виконавчої влади.

Матеріалами справи підтверджується, що 08.07.2010р. головою Львівської ОДА підготовлено доручення №68/0/6-10 (а.с.142), п. 3 якого зобовязано забезпечити надання до організаційного відділу апарату облдержадміністрації відомості про видані розпорядження голів райдержадміністрацій за формою, що додається в термін до кожної пятниці; копії розпоряджень голів райдержадміністрацій до 2-го числа місяця, наступного за звітним.

В подальшому, згідно листа Львівської обласної державної адміністрації 1/27-10/5 від 11.10.2017 р. зазначено, що згідно реєстраційно-контрольної картки №68/0/6-10 від 08.07.2010 р. на виконання вимог Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та доручення голови №68/0/6-10 від 08.07.2010 р., усі копії розпоряджень Перемишлянської райдержадміністрації за 2011 рік були наручно надані в організаційний відділ апарату облдержадміністрації.

З огляду на вищевикладене, матеріалами справи підтверджується факт надходження до Львівської ОДА оскаржуваного розпорядження, яке мало б бути отримане позивачем 03.10.2011 р.

Отже, суд першої інстанції правомірно зазначив, що станом на 2011 рік позивачу було і могло бути відомо про порушення його права, яке описує прокурор у позовній заяві та доданих до неї документах, а відтак, встановлений Законом трирічний строк позовної давності (з врахуванням описаної вище дати предявлення позову) позивачем пропущено.

Згідно правової позиції судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29.10.2014 р. у справі № 6-152цс14, для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, відтак обовязок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Таким чином, Львівська ОДА не лише мала можливість, але і прямий обовязок контролювати діяльність Перемишлянської РДА. Більше того, виходячи з наданих повноважень вищезазначеним законом, Львівська ОДА вправі була скасувати розпорядження голови Перемишлянської РДА, якщо воно суперечило нормативно-правовим актам.

А отже, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про те, що незважаючи на неправомірність прийнятого розпорядження Перемишлянської РДА, у позові необхідно відмовити, оскільки трьохрічний строк позовної давності для оскарження розпорядження закінчився 03.10.2014р., а прокурор звернувся з позовом до суду лише 05.09.2017р. тобто із пропуском строку позовної давності.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору оренди землі та зобовязання повернути земельну ділянку, необхідно зазначити таке.

Згідно ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 648 ЦК України зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов'язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту.

Враховуючи те, що договір оренди землі від 12.10.2012 р. між сторонами було укладено на підставі розпорядження Перемишлянської РДА №537 від 07.09.2011р., яке є чинним і цей договір повністю відповідає вказаному розпорядженню, а відтак і положенням ст.648 ЦК України, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для визнання його недійсним в судовому порядку, а відповідно і щодо відмови у задоволенні позовних вимог про зобовязання повернути земельну ділянку.

При прийнятті постанови суд апеляційної інстанції враховує таке.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського Суду з прав людини вiд 20.01.2012 р. «Рисовський проти України» Європейський суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

У рішенні ЄСПЛ від 22.11.2007 р. у справі «Україна-Тюмень» проти України» Європейський Суд зазначив, що доктрина ultra vires передбачає важливу гарантію захисту від помилок органів державної влади, які діють за межами повноважень наданих їм національним законодавством.

Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки місцевого господарського суду, а тому оспорюване рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням вище, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про необхідність залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом (відповідачем).

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 ГПК України,

Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 06.11.2017 р. у справі № 914/1851/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу Заступника прокурора Львівської області без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції в порядку та строки, визначені ст.ст. 288, 289, 291 ГПК України.

Справу повернути до місцевого господарського суду.

Головуючий суддя О.І. Матущак

Судді О.Л. Мирутенко

ОСОБА_1