ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________
УХВАЛА

"22" січня 2018 р. Справа № 18/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Бережнюк В.В.,

при секретарі судового засідання Лиманському А.Ю.,

розглянувши матеріали скарги Фізичної особи-підприємця Рябоха Володимира Івановича на бездіяльність начальника Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області у виконавчому провадженні №12501410

у справі за позовом: Відкритого акціонерного товариства "Млинівський Агротехсервіс"

до відповідача: Фізичної особи - підприємця Рябоха Володимира Івановича

про стягнення в сумі 91 880 грн. 00 коп.

Представники:

Від стягувача (ВАТ "Млинівський Агротехсервіс"): Бучек В.О. (протокол б/н від 17.06.13 року);

Від боржника (ФОП Рябоха Володимир Іванович): Губар В.Є. (посвідчення НОМЕР_2 від 05.06.08 року);

Від боржника (ФОП Рябоха Володимир Іванович): Рябоха В.І. (НОМЕР_1 від 22.07.97 року);

Від органу ДВС: Мічуда Є.В. (довіреність № 4426 від 22.01.18року) ;

ВСТАНОВИВ:

11 січня 2018 року Фізична особа-підприємець Рябоха Володимир Іванович звернувся до Господарського суду Рівненської області зі скаргою на бездіяльність начальника органу державної виконавчої служби, відповідно до змісту якої скаржник просить суд:

- визнати неправомірною бездіяльність начальника Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо зняття (скасування) арешту майна та оголошення заборони на його відчуження, накладених постановою державного виконавця від 01 червня 2009 року у виконавчому провадженні №12501410;

- зобов'язати начальника Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області зняти (скасувати) арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, накладених постановою державного виконавця від 01 червня 2009 року у виконавчому провадженні №12501410.

Ухвалою суду від 12 січня 2018 року розгляд скарги ФОП Рабохи Володимира Івановича на бездіяльність начальника Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області у виконавчому провадженні №12501410 призначено до розгляду в судовому засіданні на 22 січня 2018 року.

22 січня 2018 року органом ДВС подано до суду заперечення на скаргу, відповідно до змісту якої Рівненський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області просить суд відмовити в задоволенні скарги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник скаржника (боржника) просив суд задоволити подану скаргу з підстав зазначених в останній.

Натомість представник стягувача заперечив проти задоволення скарги.

Представник органу ДВС заперечив проти задоволення скарги з підстав зазначених в поданих запереченнях на скаргу.

Розглянувши матеріали поданої скарги та наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення представників стягувача, боржника та органу ДВС, судом встановлено наступне.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 03 вересня 2008 року у справі №18/15, господарським судом вирішено стягнути з підприємця Рябоха Володимира Івановича на користь Відкритого акціонерного товариства "Млинівський агротехсервіс" 91 880,00 грн. отриманих без достатньої правової підстави, витрати по сплаті державного мита в сумі 919,00 грн., витрати на оплату послуг за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118,00 грн.

На виконання рішення від 03 вересня 2008 року Господарським судом Рівненської області 22 вересня 2008 року видано відповідний наказ.

Як вбачається з матеріалів скарги, на підставі наказу Господарського суду Рівненської області від 22 вересня 2008 року №18/15 було відкрито виконавче провадження №12501410. Вказані обставини підтверджуються листом органу ДВС від 21 грудня 2017 року №87260.

Разом з тим, згідно наявного в матеріалах справи листа органу ДВС за вих. №75965 від 16 листопада 2017 року слідує, що згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень (АСВП), виконавче провадження №12501410 завершено 30 серпня 2011 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (у зв'язку з відсутністю майна у боржника). В межах зазначеного виконавчого провадження 01 червня 2009 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Окрім цього, з тексту зазначеного листа слідує, що виконавче провадження, на підставі якого накладено вищезазначений арешт боржника, знищено відповідно до "Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби", затвердженого наказом Міністерства юстиції України №2274/5 від 25 грудня 2008 року, адже строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки.

Як зазначає скаржник, 29 грудня 2017 року останній звернувся до Начальника Рівненського міського відділу ДВС ГТУЮ в Рівненській області з заявою про скасування постанов у завершених виконавчих провадженнях.

Відповідно до вказаної заяви боржник просив невідкладно зняти (скасувати) зокрема арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, накладений постановою державного виконавця від 01 червня 2009 року у виконавчому провадженні №12501410.

Проте вказана заява залишена без задоволення (матеріали справи не містять доказів зняття арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження).

Обґрунтовуючи подану скаргу, скаржник посилається зокрема на положення статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції чинній станом на час закінчення виконавчого провадження), скаржник зазначає, що у разі якщо у виконавчому провадженні накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження державний виконавець зазначає про зняття арешту з майна боржника.

Також скаржник зазначає, що оскільки виконавче провадження закінчене, останній звернувся до начальникам органу державної виконавчої служби в порядку статті 74 Закону України "Про виконавче провадження", проте подана заява не задоволена, арешт не знято.

Таким чином, з матеріалів справи слідує, що станом на час розгляду скарги існує арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, накладений постановою державного виконавця від 01 червня 2009 року у виконавчому провадженні №12501410.

Вказані обставини підтверджують представники органу ДВС та стягувача. Крім того, представник стягувача та органу ДВС підтвердили той факт, що на даний час виконавчий документ не перебуває на виконанні у відділі ДВС.

Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній станом на час завершення виконавчого провадження) врегульовано порядок повернення виконавчого документа стягувачу.

Так, відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Статтею 50 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній станом на час завершення виконавчого провадження) було врегульовано наслідки завершення виконавчого провадження.

Згідно положень вказаної статті слідує, що у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Судом встановлено, що виконавче провадження №12501410 завершено 30 серпня 2011 року, проте арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження станом на 22 січня 2018 року не знято.

Також судом встановлено, що матеріали виконавчого провадження, на підставі якого накладено арешт знищено згідно "Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби".

Разом з тим, 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року.

Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 р., виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Згідно статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Положеннями статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Частина 4 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а у випадках, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

За приписами ч.1, п.1 ч.3 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, з поміж іншого, є верховенство права.

Згідно із статтею 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ст. 339, ч. 1 ст. 342, ч.ч.1, 2 ст.343 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

У п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" № 9 від 17.10.2012 р. викладено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

З аналізу положень статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції від 02.06.2016р.) слідує, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до положень статті 74 "Про виконавче провадження" (в редакції від 02.06.2016р.) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Суд зазначає, що на момент розгляду скарги, виконавче провадження на №12501410 (на підставі якого накладено вищезазначений арешт майна боржника) завершено та знищено, проте арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не знято, що обмежує права боржника. Враховуючи баланс інтересів сторін, судом взято до уваги ті обставини, що зняття арешту з майна боржника не обмежить прав стягувача, оскільки виконавче провадження було завершене у зв'язку з відсутністю майна, та виконавчий документ на даний час не перебуває на виконанні у відділі ДВС.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про неправомірність бездіяльності Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо скасування накладеного арешту.

З огляду на встановлені вище обставини та нормативні приписи в сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість поданої скарги та необхідність її задоволення.

Разом з тим, стягувач не позбавлений можливості повторно звернутись до органу державної виконавчої служби та пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених законом.

В свою чергу, у випадку пред'явлення стягувачем наказу до виконання, та відкриття нового виконавчого провадження, державний виконавець вправі на вчинення виконавчих дій спрямованих на виконання рішення, зокрема накласти арешт на майно боржника.

Керуючись ст.ст.2, 5, 18, 232 - 235, 339, 342, 343, 345 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Скаргу Фізичної особи-підприємця Рябохи Володимира Івановича задовольнити повністю.

2. Визнати неправомірною бездіяльність начальника Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо зняття (скасування) арешту майна та оголошення заборони на його відчуження, накладених постановою державного виконавця від 01 червня 2009 року у виконавчому провадженні №12501410.

3. Зобов'язати начальника Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області зняти (скасувати) арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, накладених постановою державного виконавця від 01 червня 2009 року у виконавчому провадженні №12501410.

Згідно з приписами ст. 235 ГПК України ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Ухвали, постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

За приписами п.25 ч. 1 ст. 255 ГПК України ухвала про розгляд скарг на рішення, дії (бездіяльність) органів Державної виконавчої служби, державного виконавця, приватного виконавця підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення до Рівненського апеляційного господарського суду.

Суддя Бережнюк В.В.