КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2018 р. Справа№ 925/1052/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

секретар: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "УкрАгро НПК"

на рішення господарського суду Черкаської області від 11.10.2017 року

у справі № 925/1052/17 (суддя: Єфіменко В.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Хлібодар"

до приватного акціонерного товариства "УкрАгро НПК"

про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року позивач звернувся до господарського суду Черкаської області з позовною заявою до відповідача про стягнення грошових коштів у загальній сумі 189 044, 54 грн., з яких основний борг становить 185 120, 00 грн. та пеня у розмірі 3 924, 54 грн.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 11.10.2017 р. у справі № 925/1052/17 позов товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Хлібодар" задоволено у повному обсязі, стягнуто з приватного акціонерного товариства "УкрАгро НПК" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Хлібодар" 185 120,00 грн. основної заборгованості та пеню у розмірі 3 924, 54 грн.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачем були виконані умови договору поставки № Д116 від 22 лютого 2017 року стосовно повної попередньої оплати товару, згідно платіжного доручення № 1842 від 23 лютого 2017 року, натомість відповідачем не виконано взяті на себе зобов'язання щодо передбаченого договором поставки товару в кількості 20, 800 тон на загальну суму 185 120,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, приватне акціонерне товариство "УкрАгро НПК" звернулось з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду Черкаської області від 11.10.2017 р. у справі № 925/1052/17 у частині стягнення з приватного акціонерного товариства "УкрАгро НПК" пені в розмірі 3 924, 54 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказав на те, що судом першої інстанції було помилково зазначено, що останнім днем належного виконання відповідачем зобов'язань за договором поставки № Д116 від 22 лютого 2017 року є « 23» квітня 2017 року, оскільки з урахуванням норм Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та ст. 253 Цивільного кодексу України, останнім днем поставки є « 24» квітня 2017 року, у результаті чого штрафні санкції підлягають застосуванню з 25 квітня 2017 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2017 р. апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "УкрАгро НПК" прийнято до провадження, порушено апеляційне провадження у справі № 925/1052/17 та призначено справу до розгляду на 05.12 2017 р.

05.12.2017 р. відповідачем було подано клопотання про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 05.12.2017 р., представники сторін не з'явилися, про причини неявки позивач не повідомив.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2017 р. клопотання відповідача було задоволено, розгляд справи відкладено до 16.01.2018 р.

У судове засідання 16.01.2018 р. представники сторін вдруге не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники сторін були повідомлені належним чином. (а.с. 69,70).

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи , належним чином повідомлених про дату час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч.3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин нявки.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання (а.с.69,70), колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представників сторін за наявними у справі доказами.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 270 ГПК у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 22 лютого 2017 р. між відповідачем (постачальник) та позивачем (покупець) укладено договір поставки № Д116 від 22 лютого 2017 року (договір).

За умовами зазначеного договору, постачальник зобов'язався поставити в обумовлені договором строки покупцеві карбамід (фас. 800 кг) в кількості 65,600 тон по ціні 8900,00 грн/тн (з ПДВ) на загальну суму 583 840,00 гривень (з ПДВ), а покупець зобов'язався прийняти поставлений товар та оплатити його вартість (а.с.23).

Пунктом 3.4. договору поставки сторони передбачили, що поставка товару здійснюється повністю чи окремими партіями за вибором постачальника протягом 60 (шістдесяти) днів із дня повної оплати товару.

На виконання умов договору, позивач повністю оплатив товар за договором поставки в сумі 583 840,00 грн. 23 лютого 2017 року шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника (відповідача), що підтверджується платіжним дорученням № 1842 від 23.02.2017 р. (а.с.24).

На підставі накладних № ЧК257 від 16.03.2017 р. та № ЧК258 від 16.03.2017 р. відповідачем поставлено товар лише в кількості 44,8 тон на загальну суму 398 720,00 грн (а.с.25-26).

Позивач звернувся з позовними вимогами на підставі того, що відповідачем не виконано взяті на себе зобов'язання з поставки карбаміду (фас. 800 кг) в кількості 20,800 тон на загальну суму 185 120,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивачем були виконані умови договору поставки № Д116 від 22 лютого 2017 року стосовно повної попередньої оплати товару, натомість відповідачем не виконано взяті на себе зобов'язання щодо передбаченого договором поставки товару в кількості 20, 800 тон на загальну суму 185 120,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання, які мають ознаки договору поставки. В силу вимог ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної сторони прав та обов'язків.

Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як унормовано ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За вимогами ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як свідчать матеріали справи, та було вірно встановлено судом першої інстанції на виконання умов договору поставки № Д116 від 22 лютого 2017 року, позивач повністю оплатив товар 23 лютого 2017 року на суму 583 840,00 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника (відповідача), що підтверджується платіжним дорученням № 1842 від 23.02.2017 р. (а.с.24).

На підставі накладних № ЧК257 від 16.03.2017 р. та № ЧК258 від 16.03.2017 р. відповідачем поставлено товар лише в кількості 44,8 тон на загальну суму 398 720,00 грн (а.с.25-26).

За вимогами частин 1, 3 ст 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Як зазначено в позовних вимогах відповідачем не виконано взяті на себе зобов'язання з поставки карбаміду (фас. 800 кг) в кількості 20,800 тон на загальну суму 185 120,00 гривень.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем були виконані умови договору поставки № Д116 від 22 лютого 2017 року стосовно повної попередньої оплати товару, тоді як відповідачем в порушення умов договору було поставлено тільки частину товару, згідно накладних № ЧК257 від 16.03.2017 р. та № ЧК258 від 16.03.2017 р. в кількості 44,8 тон на загальну суму 398 720,00 грн (а.с.25-26).

Отже, відповідачем не виконано взяті на себе зобов'язання щодо передбаченого договором поставки товару в кількості 20, 800 тон на загальну суму 185 120,00 грн, тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими що правомірно були задоволенні судом першої інстанції.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції було помилково зазначено, що останнім днем належного виконання відповідачем зобов'язань за договором поставки № Д116 від 22 лютого 2017 року є « 23» квітня 2017 року, оскільки з урахуванням норм Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» останнім днем поставки є « 24» квітня 2017 року, у зв'язку з чим штрафні санкції підлягають застосуванні з 25 квітня 2017 року колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Пунктом 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Одним із правових наслідків порушення зобов'язання, згідно ст. 611 ЦК України є сплата боржником неустойки.

Як видно з умов договору поставки, а саме з п. 5.1 договору у випадку несвоєчасної поставки товару покупцю, постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,02 % ( два сотих відсотків від вартості несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення поставки, але не більше 3 % (трьох відсотків) від загальної вартості партії товару, поставку якого прострочено.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання з поставки товару виконав не у повному обсязі, колегія суддів, приходить до висновку про те, що він повинен сплатити неустойку у формі пені передбачену п. 5.1 договору.

Пунктом 8.2. статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» Банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, яке міститься в документі на переказ готівки, протягом операційного часу в день надходження цього документа до банку. Банки та їх клієнти мають право обумовлювати в договорах інші, ніж встановлені в цьому пункті, строки переказу готівки.

Водночас, у відповідності до п. 4.1 договору поставка товару здійснюється на умовах повної попередньої оплати. Товар, що підлягає оплаті повинен бути повністю оплачений протягом 3 (трьої) днів із дати укладання цього договору.

Пунктом 3.4 договору визначено, що поставка товару здійснюється повністю чи окремими партіями за вибором постачальника протягом 60 (шістдесяти) днів із дня повної оплати товару.

Як вже зазначалось, та вбачається з матеріалів справи, повна оплата товару була здійснена 23 лютого 2017 року, в той же день була проведена банком, отже поставка товару повинна здійснюватись з 23 лютого 2017 року, тобто з дня повної оплати товару, як визначено п. 3.4. договору. (платіжне доручення № 1842). (а.с.24)

Таким чином, кінцевою датою поставки товару є 23 квітня 2017 року. Виходячи з цього, період нарахування пені починається з 24 квітня 2017 року.

Оскільки, позивач у позовній заяві вказує розмір пені, яку відповідач має сплатити позивачу станом на 7 серпня, то пеню правомірно було нараховано починаючи з 24 квітня 2017 р до 07 серпня 2017 р. (106 днів) в розмірі 3824,54 грн.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду Черкаської області від 11.10.2017 року у справі № 925/1052/17, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "УкрАгро НПК" на рішення господарського суду Черкаської області від 11.10.2017 р. у справі № 925/1052/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Черкаської області від 11.10.2017 р. у справі № 925/1052/17 залишити без змін.

Матеріали справи № 925/1052/17 повернути до місцевого господарського суду .

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко