ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.01.2018 Справа № 920/880/17

Господарський суд Сумської області, у складі головуючого судді Спиридонової Н.О., при секретарі судового засідання Гребенюк С.В., розглянувши матеріали справи № 920/880/17 в порядку загального позовного провадження

за позовом: Керівника Охтирської місцевої прокуратури Сумської області в інтересах держави в особі Сумської обласної державної адміністрації, м. Суми;

до відповідачів: 1) Охтирської районної державної адміністрації, м. Охтирка, Сумська область;

2) Фізичної особи-підприємця Севостьянова Володимира Миколайовича, с. Чернеччина, Охтирський район, Сумська область,

про визнання недійсним договору оренди землі,

за участю представників сторін:

прокурор - Правдюк В.В. (посвідчення № 044 від 19.10.2016),

від позивача: Губський В.М. (довіреність № 01-48/277 від 09.01.2018),

від 1-го відповідача: Покровський М.В. (довіреність № 3-01 від 02.01.2018),

від 2-го відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Прокурор просить суд визнати недійсним договір оренди землі від 04.04.2003, укладений між Охтирською районною державною адміністрацією і ФОП Севостьяновим В.М., зареєстрований в Охтирському районному відділі земельних ресурсів, про що в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Чернеччинській сільській раді вчинено запис №95 від 10.04.2003, на підставі якого відповідачу передано в оренду земельну ділянку водного фонду загальною площею 6,7 га, вартістю 197159 грн. 00 коп., а також стягнути з відповідача на користь прокуратури Сумської області судові витрати по справі.

Ухвалою господарського суду Сумської області суддя Коваленко О.В. 20.09.2017 порушив провадження у справі № 920/880/17 та призначив її до розгляду на 05.10.2017.

У зв'язку з відстороненням судді Коваленка О.В. від здійснення правосуддя то на підставі розпорядження керівника апарату від 21.11.2017 призначено повторний автоматичний розподіл справи № 920/880/17.

Відповідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2017, суддею у справі № 920/880/17 визначено Спиридонову Н.О.

Ухвалою суду від 22.11.2017 справу було призначено до розгляду в судове засідання на 05.12.2017.

05.12.2017 розгляд справи ухвалою відкладено на 18.01.2018.

15.12.2017 набрав чинності Закон України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147VІІІ, чинної з 15.12.2017, передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ст. 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Перший відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому не заперечує проти задоволення позовних вимог.

Другий відповідач подав заяву, в якій зазначив, що проти задоволення позову не заперечує та просить суд провести судовий розгляд без його участі.

Представниками сторін в судовому засіданні, в порядку ч. 6 ст 183 ГПК України, подано клопотання про початок розгляду справи по суті.

У судовому засіданні прокурор та представник позивача позовні вимоги підтримали та просять позов задовольнити.

Статтею 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті; якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

У судовому засіданні представник 1-го відповідача позовні вимоги визнав в повному обсязі.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 185 ГПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 191,192 ГПК України. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про ухвалення рішення за результатами підготовчого засідання.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора, представників сторін, дослідивши та оцінивши наявні в справі докази, суд встановив наступне.

Згідно ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

Рішенням Конституційного суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 встановлено, що прокурор або його заступник самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає зі посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Охтирською районною державною адміністрацією розпорядженням № 592 від 28.12.2002 передано в оренду фізичній особі - підприємцю Севостьянову В.М. земельну ділянку водного фонду загальною площею 6,7 га, яка розташована за межами населеного пункту на території Чернеччинської сільської ради Охтирського району.

На підставі вищезазначеного розпорядження між Охтирською районною адміністрацією, в особі в.о. голови Даценка Ю.П. та Севостьяновим В.М. укладено договір оренди земельної ділянки від 04.04.2003, який зареєстровано в Охтирському районному відділі земельних ресурсів за № 95 від 10.04.2003.

Відповідно до п. п. 1.1, 1.2, 2.2.1 вищевказаного договору Севостьянов В.М. отримав в оренду строком на 5 років до 2008 земельну ділянку (землі водного фонду), яка розташована на території Чернеччинської сільської ради Охтирського району загальною площею 6,7 га, в тому числі: під водою (ставок) - 3,7 га, під гідроспорудами (дамба) - 0,1 га, пасовища водоохоронні - 2,9 га та водний об'єкт у складі ставка та гідроспоруд. Початок дії договору - дата державної реєстрації.

Згідно п. п. 1.3, 2.3.1 договору грошова оцінка земельної ділянки не проводилася. Орендна плата за землі водного фонду під водою (ставок) площею 3,7 га за перші 2 роки оренди (2003, 2004) встановлюється у розмірі 175 грн. щорічно, що складає половину 1,1% від грошової оцінки площі ріллі по області (8613 грн. за 1 га), за наступні роки оренди - 2005, 2006, 2007 - в розмірі 350 грн. щорічно, що складає 1,1% від грошової оцінки площі ріллі по області, за землі під гідроспорудою (дамба) - 0,1 га, прибережними захисними смугами (пасовище) - 2,9 га орендна плата не справляється протягом усього періоду оренди.

Відповідно до умов додаткової угоди № 1-08 д/у від 14.03.2008 до договору оренди, зареєстрованої в Охтирському районному реєстраційному відділі ДП «ЦЕНТР ДЗК при Держкомземі України» від 17.03.2009 за № 21 змінено строк дії договору, а саме згідно п. 1 договір укладається терміном на 15 років до 2018 року, початок дії договору - дата державної реєстрації.

Згідно з п. 2 додаткової угоди у зв'язку з встановленням на орендованих землях водного фонду та водному об'єкті обмежень щодо використання земель водного фонду і умов проведення орендарем ремонту і утримання гідротехнічних споруд орендна плата за земельну ділянку загальною площею 6,7 га сплачується в розмірі 3% від середньої грошової оцінки ріллі по області. Орендна плата за водні ресурси площею 3,7 га складає 185 грн. в рік.

Додаткова угода є невід'ємною частиною договору оренди земельної ділянки відповідно до п. 3 останньої.

Відповідно до листа відділу в Охтирському районі ГУ Держгеокадастру в Сумській області від 17.08.2017 № 803/101-17 землевпорядна документація на передану в оренду земельну ділянку до Державного фонду документації із землеустрою не передавалася, кадастровий номер відсутній, нормативно-грошова оцінка земельної ділянки не проведена.

Відповідно до листа Охтирської районної державної адміністрації від 28.08.2017 № 01-20/7/2/1882 інформація щодо надання Севостьянову В.М. дозволу на розроблення землевпорядної документації на передану в оренду земельну ділянку відсутня, також відсутня інформація щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та про затвердження землевпорядної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Грошова (нормативно-грошова) оцінка земельної ділянки не проведена.

Прокурор в обгрунтування своїх позовних вимог посилається, зокрема на те, що спірний договір не відповідає нормам чинного на час його укладання земельного законодавства, порушує інтереси держави, та не сприяє наповненню бюджету сільської ради, на території якої знаходиться земельна ділянка та водний об'єкт.

Відповідно до ст. ст. 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Земельні правовідносини, зокрема пов'язані з виникненням, припиненням права користування землею, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими Законами України, постановами Кабінету Міністрів України у випадках, передбачених законом.

Право на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 1 Земельного кодексу України закріплено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Статтею 19 Земельного кодексу України визначено, що Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на певні категорії, зокрема землі водного фонду. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Відповідно до ст. 58 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них, береговими смугами водних шляхів.

Статтею 85 Водного кодексу України порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством.

Відповідно до ст. 59 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Суд зазначає, що станом на момент прийняття розпорядження, повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по наданню земельних ділянок юридичним особам в орендне користування регулювалися положеннями ст. 124 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Приписами ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) визначено, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Статтею 184 Земельного кодексу України закріплено, що землеустрій передбачає, в тому числі, складання проектів відведення земельних ділянок, встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок.

Відповідно до ст. 186 Земельного кодексу України розгляд і затвердження землевпорядної документації проводиться в такому порядку: проекти створення нових землеволодінь і землекористувань після погодження їх у встановленому порядку розглядаються і затверджуються відповідними органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування; проекти відведення земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності затверджуються органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які надають і вилучають земельні ділянки.

Отже, всупереч вказаним нормам Охтирською районною державною адміністрацією не надано дозвіл ФОП Севостьянову В.М. на розробку землевпорядної документації та не затверджено останню, орендована земельна ділянка залишається несформованою, межі останньої в натурі (на місцевості) не виділені, кадастровий номер відсутній.

Статтею 93 Земельного кодексу України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно ст. 12 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) договір оренди землі - це угода сторін про взаємні зобов'язання, відповідно до яких орендодавець за плату передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) істотними умовами договору оренди земельної ділянки є об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); термін договору оренди; орендна плата (розмір, індексація, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду); цільове призначення, умови використання і збереження якості землі; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження і обтяження щодо використання земельної ділянки; сторона (орендодавець чи орендар), яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, порушення вимог статей 4-7, 9, 13, 15 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди згідно зі статтею 18 цього Закону, а також для визнання договору недійсним відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Статтею 19 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) орендна плата за земельну ділянку - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати встановлюються за угодою сторін у договорі оренди.

Згідно ст. 24 Закону України «Про плату за землю» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) грошова оцінка земельної ділянки проводиться Державним комітетом України по земельних ресурсах за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Грошова оцінка земельної ділянки щороку станом на 1 січня уточнюється на коефіцієнт індексації, порядок проведення якої затверджується Кабінетом міністрів України. Грошова оцінка землі застосовується для економічного регулювання земельних відносин при укладанні цивільно-правових угод, передбачених законодавством України.

За змістом ст. 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок обов'язково проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Таким чином, оскільки грошова оцінка земельної ділянки під час укладення спірного договору проведена не була, як і не була проведена нормативна грошова оцінка земельної ділянки під час внесення змін до договору шляхом укладення додаткової угоди, сторонами договору порушено законодавчо встановлений порядок визначення та встановлення розміру орендної плати.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 08.04.2015 № 3-41гс15, від 20.05.2015 № 3-70гс15, від 01.07.2015 № 3-297гс15.

Отже, суд вважає, що у даному випадку, Охтирська районна державна адміністрація та Севостьянов В.М. укладаючи спірний договір оренди земельної ділянки уклали такий з порушенням вимог передбачених Законом України «Про оренду землі», Законом України «Про оцінку земель» та Земельним кодексом України.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або частково.

Відтак, суд вважає, що положення договору щодо визначення орендної плати за користування земельною ділянкою, а також передача в оренду земельної ділянки без встановлення її меж в натурі (на місцевості) не відповідають вимогам законодавства, а тому позовні вимоги щодо визнання недійсним договору оренди землі є підставними і обґрунтованими.

Статтею 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до ст. 208 Господарського кодексу України у разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав кожна сторона зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливістю повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Відповідно до ст. 326 Цивільного кодексу України управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Згідно частин п'ятої статті 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Згідно ст. 51 Водного кодексу України водні об'єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України, відповідно до договору оренди.

Статтями 1, 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» встановлено, що виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Відповідно листа № 803/101-17 від 17.08.2017 відділу в Охтирському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області орендований ставок розташований за межами населеного пункту на території Чернеччинської сільської ради.

Таким чином, розпорядження землями водного фонду за межами населених пунктів здійснює Сумська обласна державна адміністрація.

Враховуючи, що земельна ділянка передана в оренду з порушенням вимог статей 122, 124 Земельного кодексу України, тобто незаконно, то договір оренди землі від 04.04.2003 підлягає визнанню недійсним, оскільки згідно з частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 Цивільного кодексу України, саме на момент вчинення правочину.

Частиною 1 статті 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання, яке не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади, визнано судом недійсним повністю або в частині.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків, зокрема наслідків у вигляді незаконного використання земельної ділянки суб'єктом господарювання.

Цим же пунктом вищевказаної Постанови визначено, що до господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на: незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14, 15 Конституції України).

Відповідачі визнають позовні вимоги в повному обсязі, а відтак позовні вимоги прокурора є обґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, договір оренди землі, укладений між Охтирською районною Державною адміністрацією та фізичною особою - підприємцем Севостяновим В.М. від 04.04.2003 підлягає визнанню недійсним, оскільки сторонами не додержано в момент укладення правочину встановленого законом порядку.

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідачів в рівних частинах, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на їх неправильні дії, що призвели до виникнення спору та змусили прокурора звернутися до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 178, 202, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір оренди землі від 04.04.2003, укладений між Охтирською районною державною адміністрацією та фізичною особою - підприємцем Севостьяновим В.М., який зареєстрований в Охтирському районному відділі земельних ресурсів, про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Чернеччинській сільській раді вчинено запис № 95 від 10.04.2003 на підставі якого Севостьянову В.М. передано в оренду земельну ділянку водного фонду загальною площею 6,7 га вартістю 197159 грн.

3. Стягнути з Охтирської районної державної адміністрації (42700, м. Охтирка, Сумська область, вул. Київська, 1, код 04058114) на користь прокуратури Сумської області (40000, м. Суми, вул. Герасима Кондрат'єва, 33, код 03527891, р/р 2983 в ДКСУ у м. Київ, МФО 820172) судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви в розмірі 800 грн. 00 коп.

4. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Севостьянова Володимира Миколайовича (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь прокуратури Сумської області (40000, м. Суми, вул. Герасима Кондрат'єва, 33, код 03527891, р/р 2983 в ДКСУ у м. Київ, МФО 820172) судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви в розмірі 800 грн. 00 коп.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 24.01.2018.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ Н.О. СПИРИДОНОВА