номер провадження справи 22/114/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2018 Справа № 908/2396/17

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Ярешко О.В., при секретарі Лінчук А.В.

За участю представників:

представник позивача - Майсак В.О., довіреність б/н від 11.10.2017 р.;

представник позивача - ОСОБА_7, директор, наказ № 34 від 25.04.2017 р.;

представник відповідача - Сніжко Р.М., довіреність № 931 від 15.11.2016 р.;

представник відповідача - Собецький І.Д., особисто

Розглянувши в судовому засіданні матеріали справи № 908/2396/17

за позовом: Приватного акціонерного товариства "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві" (71716, Запорізька область, Токмацький район, м. Молочанськ, вул. Шевченка, 101)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Собецького Івана Дмитровича (АДРЕСА_1)

про визнання недійсним договору позики

СУТЬ СПОРУ:

29.11.2017 р. до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві" до Фізичної особи-підприємця Собецького Івана Дмитровича про визнання недійсним договору позики № 2 від 01.10.2012 р.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2017 р. справу № 908/2396/17 передано на розгляд судді Ярешко О.В.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 30.11.2017 р. позовна заява прийнята до розгляду суддею Ярешко О.В., порушено провадження по справі № 908/2396/17, присвоєно справі номер провадження 22/114/17, справу призначено до розгляду в засіданні на 26.12.2017 р.

Розгляд справи здійснювався в порядку Господарського процесуального кодексу України, у редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", про що суд повідомив представників сторін у судовому засіданні.

За приписами п. 9 ч. 1 розділу ХІ "Перехідних положень" Господарського процесуального кодексу України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 р.) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою суду від 26.12.2017 р. відкрито провадження у справі № 908/2396/17 у порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження, на підставі ст. 183 ГПК України, згідно з клопотанням позивача, підготовче засідання відкладено на 22.01.2018 р.

Відповідно до ч. 6 ст. 183 ГПК України, якщо під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 182 цього Кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи, розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

У судовому засіданні 22.01.2018 р. представники сторін подали суду письмові заяви, якими виразили згоду щодо розгляду справи по суті в судовому засіданні 22.01.2018 р. Зазначили, що всі наявні докази по суті спору сторонами надані до суду, повідомлено про всі обставини справи, які їм відомо.

Враховуючи письмову згоду сторін, суд закінчив підготовче судове засідання та розпочав розгляд справи по суті в судовому засіданні 22.01.2018 р.

У судовому засіданні 22.01.2018 р. справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст. 222 ГПК України здійснювалося повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Позивач підтримав позовні вимоги, які мотивовані наступним. 01.10.2012 р. між сторонами в справі був підписаний договір позики № 2 (договір фінансової допомоги на зворотній основі). З 01.10.2012 р. по теперішній час позивачу від відповідача на виконання умов договору позики № 2 не надходили грошові кошти в розмірі 8178,00 грн., а також посівний матеріал у кількості 27260 кг, тобто, підприємство не отримувало позики, договір № 2 не був виконаний. З 2012 р. по 2013 р. Собецький І.Д. працював у ПрАТ "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві" на посаді заступника директора та, використовуючи своє службове становище, уклав договір позики № 2 з підприємством, щоб у подальшому отримати пшеницю, не перерахував грошові кошти на рахунок підприємства, тому цей договір є невиконаним. Фактично договір є фіктивним, так як предметом договору є грошові кошти в розмірі 8178,00 грн., а повернути підприємство повинно було б посівний матеріал - пшеницю в значно більшій кількості та вартості, так як 27260 кг посівної пшениці коштувало в 2013 р. близько 100000 грн., що було б вкрай невигідним для підприємства. Вважає договір № 2 фіктивним, недійсним, безгрошовим. У письмовому нормативному та документальному обґрунтуванні позовних вимог, яке надійшло до суду 26.12.2017 р., позивач зазначив, що спірний договір є неукладеним, оскільки не відбулося перерахування коштів, з яким у порядку пунктів 1.1, 1.2 договору та ч. 2 ст. 640 ЦК України пов'язується момент укладення договору. Зазначає, що лише 02.11.2016 р. ФОП Собецький І.Д. звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення 85400,00 грн. збитків. Рішенням суду від 12.10.2017 р. у справі № 908/2910/16 позов задоволений. Вважає, що строк позовної давності був пропущений позивачем із поважних причин, оскільки до 2016 р. між позивачем та відповідачем не виникало будь-яких питань щодо невиконання умов договору сторонами. Просив поновити строк позовної давності на звернення до суду з даною позовною заявою; визнати недійсним договір позики № 2 від 01.10.2012 р. Позов обґрунтований ст.ст. 203, 215, 234, 256, 257, 261, 376, 526, 530, 610, 629, 640, 1046, 1051 ЦК України, ст.ст. 33, 34, 43, 179, 181, 198 ГК України.

26.12.2017 р. до суду від позивача надійшло письмове пояснення за підписом директора ПрАТ "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві" Борового П.І. Як директор позивача ОСОБА_7 зазначив, що в жовтні 2012 р. мав закупити насіння озимої пшениці, тому 01.10.2012 р. був підписаний договір позики № 2 для отримання фінансової допомоги (для забезпечення посівним матеріалом пшеницею). Але ФОП Собецьким І.Д. не було виконано пункт 1.1 договору, тому 05.10.2012 р. за власні фінансові кошти з розрахункового рахунку було придбано насіння озимої пшениці в ПАТ «Компанія Райз», платіжне доручення № 2390. Вважає договір позики № 2 від 01.10.2012 р. не виконаним, неукладеним та таким, що не набрав своєї сили.

26.12.2017 р. від позивача надійшла письмова заява, в якій викладено клопотання про виклик та допит в якості свідків директора підприємства ОСОБА_7, якому особисто відомі обставини укладення договору позики № 2 від 01.10.2012 р., умови договору та домовленості між підприємством та ФОП Собецьким, виконання договору позики відповідачем та підстави надання відповіді на претензію 04.03.2016 р. та секретаря підприємства ОСОБА_5, яка готувала лист № 41 від 04.03.2016 р. та проект договору позики № 2 від 01.10.2012 р.

Судом відмовлено в задоволенні клопотання про виклик та допит свідків, про що зазначено в ухвалі суду від 26.12.2017 р.

Відповідач у судовому засіданні 26.12.2017 р. надав письмовий відзив. Просив відмовити в задоволенні позову повністю. Зазначив, що ФОП Собецький І.Д. передав позивачу позику, виконавши таким чином свій обов'язок за договором. У зв'язку з тим, що п. 1.3 договору не встановлений строк повернення позики, 29.02.2016 р. відповідач надіслав позивачу вимогу про повернення посівного матеріалу пшениці в кількості 27 тон 260 кг. У листі № 41 від 04.03.2016 р. позивач зазначив, що підтверджує заборгованість на користь ФОП Собецького І.Д. станом на 04.03.2016 р. згідно договору № 2 у кількості 27260 кг пшениці та просив відстрочити заборгованість до отримання нового врожаю. Рішенням господарського суду Запорізької області від 05.12.2017 р. у справі № 908/2910/16 встановлені обставини, що 01.10.2012 р. ФОП Собецьким І.Д. (позикодавець) та ПрАТ "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві" (позичальник) укладено договір позики № 2.

Також у судовому засіданні 26.12.2017 р. відповідач надав письмову заяву, відповідно до якої просив застосувати строк позовної давності для звернення ПрАТ "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві" до суду з позовною заявою до ФОП Собецького І.Д. про визнання недійсним договору позики № 2 від 01.10.2012 р. Обґрунтовуючи заяву зазначив, що ПрАТ "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві" звернулося до суду після спливу трирічного строку позовної давності, оскільки договір укладений 01.10.2012 р.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

01 жовтня 2012 року між Фізичною особою-підприємцем Собецьким Іваном Дмитровичем (позикодавець, відповідач у справі) та Приватним акціонерним товариством "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві" (позичальник, позивач у справі) укладений договір позики № 2, відповідно до умов якого позикодавець здійснює на зворотній основі фінансову допомогу позичальнику в розмірі 8178,00 грн. з метою реалізації програми забезпечення посівними матеріалами - пшеницею в кількості 27260 кг, а позичальник приймає ці фінансові кошти, користується ними та повертає їх відповідно до умов цього договору без оплати процентів від суми позики за їх користування (п.п. 1.1 п. 1 договору).

Відповідно до підпункту 1.2 п. 1 договору переказ та повернення фінансової допомоги здійснюють у такому порядку: сума - 8178,00 грн. та термін повернення - 01.08.2013 р.

У підпункті 1.3 договору встановлено, що позика вважається погашеною у момент фактичного повернення посівного матеріалу - пшениці в кількості 27260 кг, отриманої позичальником за цим договором.

Договір набирає чинності з дня його підписання і діє до повного його виконання (п.п. 3.1 п. 3).

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП Собецький І.Д. звернувся до ПрАТ "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві" з письмовою вимогою від 29.02.2016 р. про повернення 27260 кг пшениці або сплату грошових коштів за пшеницю за ринковою ціною станом на час отримання вимоги.

Відповідач у листі від 04.03.2016 р. вих. № 41 (відповіді на вимогу від 29.02.2016 р.) підтвердив наявність заборгованості на користь ФОП Собецького І.Д., у тому числі за договором позики № 2 від 01.10.2012 р. (27260 кг пшениці), повідомив, що невзмозі повернути зерно станом на 04.03.2016 р. і просив відстрочити заборгованість до отримання нового врожаю. Даний лист підписаний директором ОСОБА_7, містить печатку підприємства.

Позивач зазначив, що вказаний лист-відповідь був підписаний директором підприємства помилково, так як він (директор) був введений в оману працівником підприємства (секретарем). Надав до матеріалів справи копію пояснювальної записки ОСОБА_5, адресованої директору ПрАТ "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві" ОСОБА_6, в якій зазначено, що при підготовці листа № 41 від 04.03.2016 р. допустила помилку, а саме посилалась лише на договір, так як головний бухгалтер в цей час знаходилась в особистій відпустці і вона (ОСОБА_5.) не мала права доступу до бухгалтерських документів. Також надав копію наказу директора ПрАТ "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві" від 17.01.2017 р. № 24, яким винесено догану секретарю ОСОБА_5. за порушення службових обов'язків, зазначено, що при підготовці листа № 41 від 04.03.2016 р. секретар, посилаючись лише на договір без підтвердження бух. документів, підготовила відповідь та допустила помилку про наявність заборгованості ПрАТ "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві" перед ФОП Собецький І.Д.

Розглядаючи спір по суті суд враховує наступне.

Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У силу положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір № 2 від 01.10.2012 р. є договором позики.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

За приписами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Лист відповідача вих. № 41 від 04.03.2016 р., яким позивач визнає заборгованість перед відповідачем за договором № 2 від 01.10.2012 р., підписаний директором ОСОБА_7, його підпис скріплений круглою печаткою товариства.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 12.10.2017 р. у справі № 908/2910/16 за позовом ФОП Собецького І.Д. до ПрАТ "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві" про стягнення 85400,00 грн., яке згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, набрало законної сили, встановлено, що відповідно до виписки з протоколу загальних зборів ПрАТ "Міжрайплемпідприємство" № 1 від 23.04.2014 р. ОСОБА_7 було обрано директором товариства, який приступив до виконання обов'язків згідно з наказом № 23 від 23.04.2014 р. Згідно змісту зазначеної виписки з протоколу загальних зборів, ОСОБА_7 раніше також був директором товариства.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до наказу ПрАТ "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві" від 25.04.2017 р. № 34, у зв'язку з рішенням загальних зборів акціонерів ПрАТ "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві" (протокол № 1 від 25.04.2017 р.), ОСОБА_6 приступив до виконання обов'язків директора з 25.04.2017 р.

Згідно з ст. 58 Закону України "Про акціонерні товариства" директор є виконавчим органом акціонерного товариства.

Відповідно до підпунктів 10.5.1, 10.5.3, 10.5.9, 10.5.10 пункту 10.5 Статуту ПрАТ "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві" директор є виконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, обирається строком на три роки; виконує функції, покладені на нього як на керівника підприємства, згідно законодавства України та трудового договору. Зокрема, представляє Товариство у взаємовідносинах з юридичними та фізичними особами, державними та іншими органами і організаціями; має право: укладати цивільно-правові угоди з правом їх особистого підпису, підписувати фінансові, банківські, процесуальні та інші документи; здійснює керівництво господарською діяльністю товариства.

Посилання позивача на те, що підписання директором ОСОБА_7 листа вих. № 41 від 04.03.2016 р. є помилковим, судом до уваги не приймається, оскільки директор, як виконавчий орган товариства, представляє юридичну особу та повинен усвідомлювати наслідки своїх дій підписуючи документи та, відповідно, розуміти зміст цих документів. Суд критично оцінює пояснювальну записку ОСОБА_5 та наказ № 24 від 17.01.2017 р. стосовно винесення їй догани, оскільки в листі вих. № 41 від 04.03.2016 р. не зазначено виконавця листа, зокрема, не зазначено прізвища ОСОБА_5. Лист був підписаний особисто директором позивача ОСОБА_7, що підтверджено в судовому засіданні. Крім того, лист вих. № 41 датований 04.03.2016 р., а наказ про винесення догани - 17.01.2017 р., тобто через вісім місяців після підписання листа директором та під час розгляду спору в справі № 908/2910/16.

Згідно ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, від 24.02.2016 р. у справі № 6-50цс16, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Твердження позивача про неукладеність договору позики № 2 від 01.10.2012 р. судом до уваги не приймається, оскільки договір позики укладений у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем позики позичальнику та отримання її останнім.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 12.10.2017 р. у справі № 908/2910/16 встановлено факт надання позичальнику пшениці в кількості 27260 кг згідно з договором позики № 2 від 01.10.2012 р. та порушення останнім зобов'язання щодо її повернення.

Зазначені обставини не підлягають доказуванню в даній справі відповідно до приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України.

За приписами п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", фіктивний правочин (стаття 234 Цивільного кодексу України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, у тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. Окрім того, ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Судом встановлено реальне виконання відповідачем зобов'язань за оспорюваним договором позики, а відтак спростовується наявність у сторін договору умислу щодо недосягнення правового результату. Всі істотні умови договору позики № 2 від 01.10.2012 р. погоджено його сторонами у передбаченому законом порядку, про що свідчить особистий підпис позикодавця та підпис директора ПрАТ "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві", який скріплений круглою печаткою товариства.

Суд приймає до уваги відсутність листування з боку позивача щодо розірвання договору позики № 2, внесення до нього змін тощо. Із позовом про визнання недійсним договору позивач звернувся після звернення ФОП Собецького І.Д. до суду з позовом про стягнення збитків за договором позики № 2 від 01.10.2012 р.

Враховуючи наведене, вказаний договір позики № 2 від 01.10.2012 р. не суперечить вимогам чинного законодавства та моральним засадам суспільства, особи, які вчинили правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин спрямовано на настання правових наслідків.

Посилання позивача на рішення господарського суду Запорізької області від 05.12.2017 р. у справі № 908/70/17 судом до уваги не приймається, оскільки вказане судове рішення стосується іншого договору позики, який не є предметом розгляду в дійсній справі.

Відповідно до ст. 76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 14 ГПК України).

На підставі викладеного вище, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог ПрАТ "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві" про визнання недійсним договору позики № 2 від 01.10.2012 р. у зв'язку з необґрунтованістю, позивачем не доведено належними та допустимими доказами ґрунтовності позову.

Окрім того, відповідач подав письмову заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення рішення судом.

У п. 2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (договорів) недійсними» роз'яснено, що до вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).

З матеріалів справи суд вбачає, що оспорюваний договір позики № 2 від 01.10.2012 р. був підписаний позивачем 01.10.2012 р. Позивач у судовому засіданні підтвердив підписання договору позики 01.10.2012 р. З позовом до суду позивач звернувся у листопаді 2017 р., тобто з пропуском визначеного законодавством строку позовної давності.

Разом з тим судом враховано роз'яснення, викладені у п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи зазначені вище роз'яснення, оскільки судом встановлено, що права чи інтереси позивача не порушені, суд відмовляє у позові по суті у зв'язку з необґрунтованістю заявлених вимог, немає необхідності в застосуванні строку позовної давності.

Стосовно клопотання позивача про поновлення строку позовної давності на звернення до суду, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має приймається судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 42, 75, 123, 129, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві" про визнання недійсним договору позики № 2 від 01.10.2012 р., відмовити повністю.

Судовий збір покладається на позивача.

Повне рішення складено 29 січня 2018 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Ярешко