ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2018 р. Справа № 922/3551/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А., суддя Тарасова І. В.

при секретарі судового засідання Марченко В.О.

за участі представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність №1 від 01.06.2017),

відповідача ОСОБА_2 (ордер серія ХВ №000015 від 10.01.2018), ОСОБА_3 (довіреність від 06.11.2017),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Склоцентр Харків (вх. №3720 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 22.11.2017 у справі №922/3551/17

за позовом Державного підприємства Харківський завод транспортного устаткування, м. Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю Склоцентр Харків, м. Харків,

про виконання обовязку в натурі,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2017 року Державне підприємство Харківський завод транспортного устаткування звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом про зобовязання ТОВ Склоцентр Харків виконати обовязок в натурі та забрати від Державного підприємства Харківський завод транспортного устаткування майно (скло листове та дзеркало) у кількості 148724,254 кв.м. у деревяній тарі з виробничого будинку (естакади критої) літ. О-1, інв. №109-Г, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Достоєвського, 3.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 22.11.2017 (суддя Суярко Т.Д.) позовні вимоги задоволені. Також стягнуто з відповідача на користь позивача 1600,00 грн судового збору.

ТОВ Склоцентр Харків з рішенням місцевого господарського суду не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Скарга обґрунтована тим, що суд в рішенні зобовязує відповідача вчинити певні дії щодо іншої особи не вказуючи порядку вчинення таких дій. Крім того, чинним законодавством та договором зберігання майна №5/4-16 від 28.12.2016, укладеним між сторонами, не передбачено можливості здійснювати відповідачем в односторонньому порядку дій щодо майна.

Також, як зазначає відповідач перевірити схоронність та кількість майна можливо лише при складенні двостороннього акту приймання-передачі між позивачем та відповідачем, що сторони й передбачили договором зберігання, а рішення позбавляє відповідача права перевірити схоронність майна та відсутність його пошкодження.

Представники відповідача у судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги та просили суд її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні докази по справі, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, 28.12.2016 між ДП Харківський завод транспортного устаткування, зберігачем, та ТОВ Склоцентр Харків, поклажодавцем, укладено договір зберігання майна №5/49-16, згідно з яким зберігач зобовязався зберігати та повернути у схоронності майно, зазначене в розділі 2 цього договору яке передано поклажодавцем.

Відповідно до п.3.2. договору сторони погодили наступні строки зберігання: початок зберігання: 01.01.2017, кінець зберігання: 31.03.2017.

Відповідно до п.3.3. договору зберігач повертає майно, залишене на зберігання поклажодавцю після спливу строку зберігання, або в інших випадках, передбачених даним договором за актом здачі-приймання майна.

Відповідно до п.3.5. договору у разі продовження строку зберігання, передбаченого п.3.2., поклажодавець письмово повідомляє про це зберігача за 15 календарних днів, до дня закінчення зберігання, із обовязковим оформленням додаткової угоди про продовження строку зберігання.

Відповідно до п.5.2.2. договору поклажодавець зобовязався забрати майно від зберігача після закінчення строку зберігання згідно п.3.2. цього договору.

01.01.2017 між сторонами підписано акт приймання-передачі до договору зберігання, відповідно до якого відповідач передав, а позивач прийняв на зберігання майно (скла листове та дзеркало) у кількості 148724,254 кв.м. у деревяній тарі.

Додатковою угодою №2 до договору зберігання сторони погодили наступні строки зберігання: початок зберігання - 01.01.2017, кінець зберігання- 31.07.2017.

05.09.2017 позивачем було направлено відповідачу повідомлення №491 про необхідність звільнення приміщення та вивезення майна, переданого на зберігання, яке залишено відповідачем без уваги.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч.1 ст.938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Відповідно до ч.1 ст.948 ЦК України поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Враховуючи те, що обовязок поклажодавця щодо забирання речі від зберігача після закінчення строку зберігання передбачено як нормами чинного законодавства (ч.1 ст.948 ЦК України), так і договором зберігання (п. 5.22. договору), сторонами було погоджено строк зберігання до 31.07.2017, у відповідача виникло зобовязання забрати передане позивачу на зберігання майно, однак, як свідчать матеріали справи, відповідач майно не забрав.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що відповідачем порушено свій обовязок щодо отримання раніше переданого позивачу на зберігання згідно акту приймання-передачі до договору зберігання майна, в звязку з чим судом першої інстанції правомірно задоволено позов в повному обсязі.

Щодо посилання відповідача на те, що рішення позбавляє відповідача права перевірити схоронність майна та відсутність його пошкодження, що можливо лише при складенні двостороннього акту приймання-передачі між позивачем та відповідачем, що сторонами й було передбачено договором зберігання, колегія суддів зазначає, що відповідач при виконанні рішення суду не позбавлений права перевірити схоронність та кількість переданого позивачу на зберігання майна і у разі пошкодження або нестачі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до п.1, 3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до п.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення по даній справі, тому рішення Господарського суду Харківської області від 22.11.2017 у справі №922/3551/17 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 254, 273, п.1 ч.1 статті 275, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Склоцентр Харків залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 22.11.2017 у справі №922/3551/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 23.01.2018

Головуючий суддя Білоусова Я.О.

Суддя Пуль О.А.

Суддя Тарасова І. В.