КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2018 р. Справа№ 910/8787/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Гончарова С.А.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 18 січня 2018 року.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2017 (повний текст складено 04.08.2017)

у справі №910/8787/17 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича

до 1) Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»;

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»

про визнання недійсним договору

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець Бучацький Андрій Михайлович (далі, позивач або ФОП Бучацький А.М.) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом (із урахуванням заяви про зміну предмету позову від 10.07.2017) до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі, відповідач-1 або Банк) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі, відповідач-2 або ТОВ «Кей-Колект») про визнання недійсним договору факторингу №1 від 12.12.2011, укладеного між Банком та ТОВ «Кей-Колект», в частині відступлення права грошових вимог, які виникли у Банку за кредитним договором №0 від 24.01.2008 та додатковою угодою №1 від 02.07.2008, що були укладені з ФОП Бучацьким А.М.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір укладено всупереч вимогам статей 203, 215, 1077, 1078 Цивільного кодексу України, нормам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», що є підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.08.2017 у справі №910/8787/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване відсутністю законодавчо обґрунтованих підстав для визнання спірного договору недійсним.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець Бучацький Андрій Михайлович звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2017 у справі №910/8787/17 скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповністю з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає наступне:

- оспорюваний договір факторингу укладений відповідачем-2 без відповідної ліцензії;

- сторони шляхом підписання договору факторингу збільшили зобов'язання боржника (ФОП Бучацького А.М.) більш ніж в 10 разів;

- позивач не отримував кошти за кредитними договорами №0 та №0;

- додаткова угода №1 до кредитного договору №0 від 24.01.2008 сфальсифікована Банком.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Гончаров С.А., Суховий В.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2017 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 12.10.2017.

25.09.2017 представник Банку подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржене рішення суду залишити без змін. Відповідач-1 наголошує, що апеляційна скарга позивача зводиться до переоцінки доказів та перекручування фактів. Банк наголошує, що під час відступлення права вимоги за кредитним договором останнє відбувалось двома рядками у зв'язку з мультивалютністю заборгованості. Твердження позивача про те, що він не отримував кредит в розмірі 50 000,00 дол. США спростовується рішеннями судів у справі №5023/3088/11; факт отримання позивачем кредиту в іноземній валюті за траншем №0 підтверджується листами позивача, наявними у матеріалах справи; за договором факторингу відступлено 3926 вимог за кредитними договорами на загальну суму 567 268 700,00 грн., яка була отримана відповідачем-1 від відповідача-2 в день укладення договору факторингу; позивач перекручує суть ухвали Печерського районного суду міста Києва від 26.07.2016 у справі №757/14693/16-к, оскільки остання лише підтверджує обставини невірного зазначення в одному із примірників угоди номеру рахунку, за яким здійснюється повернення кредиту, та не свідчить про підроблення додаткової угоди №1 до кредитного договору №0 від 24.01.2008.

У судовому засіданні, призначеному на 12.10.2017, судом було оголошено перерву до 26.10.2017.

23.10.2017 представник відповідача-2 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін. У відзиві відповідач-2 наголосив, зокрема, що Банком були виконані взяті на себе договірні зобов'язання, передбачені умовами кредитного договору та видано позивачу відповідні транші; факт отримання коштів за договором та вчинення в подальшому дій по його виконання з боку позивача (погашення боргу) свідчать про визнання та схвалення позивачем укладеного кредитного договору та додаткової угоди №1 до нього.

У зв'язку з перебуванням судді Сухового В.Г. на лікарняному, розпорядженням заступника начальника відділу документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від 25.10.2017 №09-53/4237/17 призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Гончаров С.А., Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2017 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження у наступному складі колегії суддів: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Гончаров С.А.. Отрюх Б.В. та розгляд справи вирішено здійснювати у судовому засіданні, призначеному на 26.10.2017.

Представник позивача подав у судовому засіданні 26.10.2017 пояснення у справі, у яких наголосив, що відповідачі при укладенні спірного договору факторингу не дотрималися обов'язкової істотної умови договору та не вірно визначили розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, і не зазначили строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Позивач вкотре зазначив, що ним не визнається та обставина, що ним із відповідачем було укладено два кредитних договори, по яким зобов'язання не виконані. Скаржник наголошує, що ним не отримувались грошові кошти в доларах США, які вказані у додатку №1 до кредитного договору, як отримані на підставі кредитної угоди №0 від 02.07.2008.

У судовому засіданні, призначеному на 26.10.2017, судом було оголошено перерву до 21.11.2017.

30.10.2017 Банк подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду письмові пояснення, у яких наголосив на тому, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання недійсним правочину.

16.11.2017 позивач подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду заперечення на відзив відповідача-1, у яких наголосив, що відповідач-1 замовчує той факт, що банківський екземпляр додаткової угоди №1 до кредитного договору в момент його підписання був підроблений, що також підтверджується наданням Банком до суду різних виписок з додатку 1 «Перелік первинних договорів» до договору факторингу, укладеного відповідачами.

У зв'язку з перебуванням головуючого судді Михальської Ю.Б. у відпустці, судове засідання, призначене на 21.11.2017, не відбулося.

З огляду на вихід головуючого судді Михальської Ю.Б. з відпустки та необхідність розгляду апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.11.2017 розгляд справи призначено на 19.12.2017.

15.12.2017 набрав чинності Закон України №2147-VIII від 03.10.2017 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до пункту 9 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (у редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач у судовому засіданні 19.12.2017 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою його представника, який є фахівцем у галузі права.

Представник відповідача-2 у судове засідання, призначене на 19.12.2017, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Враховуючи клопотання позивача про відкладення розгляду справи та у зв'язку з неявкою у судове засідання відповідача-2, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 розгляд справи відкладено на 18.01.2018.

Представник відповідача-2 у судове засідання, призначене на 18.01.2018, знову не з'явився, 17.01.2018 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване його зайнятістю в іншому судовому процесі.

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки (пункт 2 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи повторну неявку представника відповідача-2 у судове засідання та те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення відповідача-2 про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, з огляду на норми статті 202 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, відхиляючи заявлене представником відповідача-2 клопотання, та, враховуючи доказове наповнення матеріалів справи, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача-2.

Згідно з частиною 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог частини 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Представник позивача у судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив у її задоволенні відмовити, оскаржене рішення суду залишити без змін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзивів на неї та заперечень на відзив відповідача-1, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 24.01.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») (Банк) та Фізичною особою-підприємцем Бучацьким Андрієм Михайловичем (позичальник) було укладено Кредитний договір №0 (далі, Кредитний договір), відповідно до пункту 1.1. якого банк зобов'язується надавати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у формі непоновлювальної кредитної лінії в національній валюті України на суму ліміту кредитної лінії, що дорівнює 454 500 грн., у порядку та на умовах, визначених цим договором.

За умовами пункту 1.2. Кредитного договору надання кредиту здійснюється з 24.01.2008; позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі в термін, не пізніше 24.01.2011, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору. Позичальник зобов'язується повернути основну суму кредиту та сплачувати плату за користування кредитом у вигляді процентів, комісій, а також сплатити штрафні санкції та здійснити інші грошові платежі згідно умов договору на рахунок №8017 в АКБ «УкрСиббанк». Кредит вважається повернутим в момент зарахування грошової суми в повному обсязі на зазначений в цьому пункті рахунок банку.

Згідно пунктів 1.3.1., 1.3.2. Кредитного договору за користування кредитними коштами за цим договором встановлюється процентна ставка в розмірі 14% річних, якщо не встановлена інша ставка згідно умов цього договору. За користування кредитними коштами понад встановлений договором строк, процентна ставка встановлюється в розмірі 28% річних. Такий розмір ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором. Нарахування та облік процентів банк здійснює відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства, зокрема, нормативних актів Національного Банку України.

У пункті 2.1. Кредитного договору зазначено, що в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за даним договором банком прийнято в заставу нерухомість, а саме: нежиле приміщення загальною площею 265,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: місто Київ, вул. Федорова І., будинок 10, ринковою вартістю 2 272 500 грн., згідно договору іпотеки №13134 від 24.01.2008.

Строк дії договору встановлюється з дати його укладання і до повного погашення суми кредиту, плати за кредит та пені, у разі її нарахування (пункт 9.5. Кредитного договору).

У додатку №1 до договору №0 від 24.01.2008 сторонами було визначено графік погашення кредиту.

Судом встановлено, що Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та Фізичною особою-підприємцем Бучацьким Андрієм Михайловичем 02.07.2008 укладено додаткову угоду №1 до Кредитного договору №0 від 24.01.2008, в якій сторонами було погоджено, що у зв'язку зі зміною виду кредитування, для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладанні, а саме №0 від 24.01.2008, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме №0 від 02.07.2008.

У вказаній додатковій угоді сторони домовились, що терміни у кредитному договорі використовуються у наступній редакції: база нарахування процентів - вся сума або частина кредитних коштів, наданих позичальнику за договором, на яку банк нараховує проценти за користування кредитом згідно умов договору; законодавство України - чинне законодавство України, в тому числі, нормативно-правові акти Національного банку України; комісія або комісії - комісійна винагорода банку; кредитна лінія форма надання кредиту, яка передбачає надання кредиту позичальнику в майбутньому одним траншем або декількома траншами, але у будь-якому випадку в межах встановленого ліміту кредитної лінії та в межах встановленого строку (термінів кредитування), як це встановлено цим договором. При цьому, по мірі повернення раніше наданих коштів (грантів) ліміт кредитної лінії поновлюється; ліміт кредитної лінії - гранично припустима сума заборгованості позичальника перед банком за загальною сумою виданих траншів у базовій валюті договору (без обліку процентів і комісій) в день подання заяви на отримання чергового траншу та/або в день зниження ліміту кредитної лінії згідно з умовами договору; національна валюта - національна валюта України; прострочена сума основного боргу - сума кредиту, що надана позичальнику за договором та станом на дату повернення кредиту, встановлену пунктом 1.2.2. договору та/або на дату, встановлену графіком зниження ліміту кредитної лінії (додаток №2 до договору) не повернена позичальником до банку. Прострочена сума основного боргу в кожній із валют договору розраховується шляхом помноження пропорційної частки фактичної заборгованості за основним боргом в кожній з валют у загальному обсязі заборгованості за основним боргом на прострочену суму основного боргу. Для цього заборгованість за основним боргом в кожній із валют, загальна заборгованість за основним боргом та прострочена сума основного боргу перераховуються в базову валюту Договору (перерахування в базову валюту здійснюється шляхом помноження суми в валюті траншу на поточний курс гривні Національного банку України до такої валюти, та ділення на поточний курс гривні Національного банку України до базової валюти); прострочені комісії - комісії, при сплаті яких позичальником порушено передбачені договором терміни їх сплати; прострочені проценти - проценти за користування кредитом, що не сплачені у передбачені договором терміни їх погашення; строкова сума основного боргу - сума кредиту, що надана позичальнику за договором і при поверненні банку або користуванні якою станом на певну дату позичальником не порушено терміни її погашення згідно умов договору; строкові комісії - комісії, при сплаті яких позичальником не порушено передбачені договором строкові проценти - проценти за користування кредитом, при сплаті яких не порушено передбачені договором терміни погашення таких процентів; транш - сума кредиту повністю або частка суми кредиту, що надається позичальнику в межах встановленого ліміту кредитної лінії під процентну ставку та на строк, що встановлені цим договором.

У пункті 2 додаткової угоди №1 від 02.07.2008 погоджено внесення змін до пункту 1.1. Кредитного договору №0 від 24.01.2008, зокрема, викладено останній у наступній редакції: Банк зобов'язується надавати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у валютах, вказаних в цьому договорі, у формі не поновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим в базовій валюті, що дорівнює 454 500 (чотириста п'ятдесят чотири тисячі п'ятсот) гривень 00 копійок, у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі. Кредитування позичальника здійснюється шляхом надання окремих частин кредитних коштів (траншів) в будь-якій валюті, що передбачена ним договором, в межах ліміту кредитної лінії. Сторони погодили, що з метою отримання траншу в доларах США позичальник надає до банку письмову заяву (за формою згідно додатку №1 до договору), в якій зазначає бажану суму траншу (в межах ліміту кредитної лінії) та бажану дату його отримання. Надання траншів в національній валюті здійснюється на підставі окремих додаткових угод до договору, укладених між банком та позичальником. Ліміт кредитної лінії розраховується в базовій валюті незалежно від валюти траншів, що видаватимуться. Валютою кредиту (траншу) можуть бути: долар США (USD), та/або гривня України (UAH).

Базовою валютою за цим договором є гривня. Під базовою валютою за договором розуміється валюта, в яку перераховуються суми наданих та/або запитаних до отримання кредитів (траншів) в різних валютах договору, для розрахунку ліміту кредитної лінії та заборгованості позичальника.

Загальна сума заборгованості за всіма позичковими рахунками (за якими обліковуються всі видані за цим договором транші) розраховується шляхом складання сум виданих траншів в кожній з валют даного договору, помножених на курс гривні Національного Банку України до такої валюти, та поділених на курс гривні Національного Банку України до базової валюти на день надання заявки на видачу чергового траншу.

Загальна сума заборгованості за всіма траншами (частинами) кредитів на день подання заяви на видачу чергового траншу та/або на дату зниження ліміту кредитної лінії, не може перевищувати встановленого пунктом 1.1. договору та/або графіком зниження ліміту кредитної лінії, наведеного в додатку до договору, ліміту кредитної лінії незалежно від виду валюти наданих траншів (частин) кредиту. Крім того, означеною додатковою угодою контрагентами також погоджено внесення змін до кредитного договору в частині визначення розміру процентної ставки за користування кредитом.

12.12.2011 між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (фактор) було укладено договір факторингу №1 (далі, Договір факторингу), відповідно до пункту 1.1. якого клієнт зобов'язується передати у власність фактору, а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України, статті 180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом статті 638 Цивільного кодексу України, статті 180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом пункту 3 статті 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно пункту 1.2. Договору факторингу обсяг (сума прав вимоги) станом на дату укладання цього договору визначений у додатку №1 до договору.

За умовами пункту 1.3. Договору факторингу винагорода фактора за фінансування клієнта відповідно до умов цього договору полягає у дисконтуванні суми боргу, що складають предмет прав вимоги. Винагорода вважається отриманою фактором у момент сплати фактором суми фінансування.

Сума фінансування визначається як сума цін відступлення прав вимоги за кожним первинним договором, зазначеним у додатку №1 до цього договору. Фактор здійснює перерахування суми фінансування одним платежем у безготівковій формі у дату відступлення на рахунок клієнта, зазначений в цьому договорі (пункти 2.1., 2.2. Договору факторингу).

За умовами пункту 3.1. вказаного договору права вимоги переходять від клієнта до фактора у дату відступлення, після чого фактор одержує право вимагати від боржників і гарантів виконання всіх зобов'язань за первинними договорами і договорами забезпечення.

Пунктом 3.2. Договору факторингу передбачено, що відступлення прав вимоги засвідчується складанням сторонами акта приймання-передачі прав вимоги за формою згідно з додатком №2 до цього договору. Акт приймання-передачі прав вимоги складається сторонами виключно після одержання клієнтом суми фінансування.

Цей договір набуває чинності з дня його укладання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором (пункт 10.1. Договору факторингу).

Вказаний договір з боку Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» підписано головою правління Ф. Жоаньє, а з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - директором А.В. Кочолодзян та скріплено печатками суб'єктів господарювання.

Як вбачається з представленого до матеріалів справи витягу з додатку №1 до договору факторингу №1 від 12.12.2011, за останнім клієнтом передано фактору, в тому числі, право вимоги до Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича згідно договору №0 від 24.01.2008 на суму 103 859,31 грн. (заборгованість по тілу кредиту), 107 744,07 грн. (заборгованість по процентам за користування кредитними коштами) та згідно договору №0 від 02.07.2008 на суму 45 955,63 доларів США (заборгованість по тілу кредиту) та 37 171,07 доларів США (заборгованість по процентам за користування кредитними коштами). У вказаному додатку зазначено, що загальний розмір грошового зобов'язання за кредитним договором у валюті кредиту (сума за договором) становить 454 500 грн.

За змістом пункту 2.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним Договору факторингу №1 від 12.12.2011 в частині передання права вимоги до Фізичної особи - підприємця Бучацького Андрія Михайловича, керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, господарським судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору факторингу, скріплено договір підписами посадових осіб та печатками сторін, а отже, за висновками суду, спірний правочин було вчинено.

Згідно статті 1 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній станом на дату звернення позивача до суду із позовом у даній справі, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить стаття 20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 Цивільного кодексу України).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За загальним правилом статті 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною (пункт 2.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013).

Пунктом 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Обов'язок доказування та подання доказів як відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній станом на дату прийняття оскарженого рішення, так і відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України у редакції, що набрала чинності 15.12.2017, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який має довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним в частині повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод (їх частин недійсними) недійсними.

Обґрунтовуючи заявлений позов та подану апеляційну скаргу, заявник посилається на те, що вказаний правочин було укладено відповідачем-2 за відсутності відповідного дозволу на здійснення діяльності на ринку фінансових послуг. Одночасно, заявником зазначено, що оспорюваний правочин суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки в останньому завищено суму грошової вимоги до Фізичної особи - підприємця Бучацького Андрія Михайловича. Вказані обставини у сукупності свідчать про те, що Договір факторингу №1 від 12.12.2011 в частині передання права вимоги до Фізичної особи - підприємця Бучацького Андрія Михайловича суперечить вимогам статей 203, 215, 1077, 1078 Цивільного кодексу України та має бути визнаний недійсним.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним (частина 1 статті 227 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Пунктом 11 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансовими вважаються, в тому числі, послуги факторингу.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами, зокрема, діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України (пункт 4 частини 1, частина 2 статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Тобто, з системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що фактором за договором факторингу може бути лише фінансова установа за наявності відповідної ліцензії.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи документів, 08.12.2011 Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (фактор за договором) Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, було видано свідоцтво ФК №300 про реєстрацію фінансової установи.

Згідно змісту додатку до вказаного свідоцтва фінансова установа має право здійснювати діяльність у сфері надання фінансових послуг факторингу.

Тобто, виходячи з наведеного вище, посилання заявника в якості обґрунтування позовних вимог на те, що відповідач-1 не є фінансовою установою, є безпідставними та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи документами.

Щодо тверджень скаржника про невідповідність умов Договору факторингу №1 від 12.12.2011 статтям 1077, 1078 Цивільного кодексу України, господарський суд зазначає наступне.

Як вказувалось вище, за приписами частини 1 статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події (частини 1, 2 статті 1078 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що згідно пункту 1.2. Договору факторингу №1 від 12.12.2011 обсяг (сума прав вимоги) станом на дату укладання цього договору визначений у додатку №1 до договору.

Із представленого до матеріалів справи витягу з додатку №1 до договору факторингу №1 від 12.12.2011 вбачається, що за останнім клієнтом передано фактору, в тому числі, право вимоги до Фізичної особи - підприємця Бучацького Андрія Михайловича згідно договору №0 від 24.01.2008 на суму 103 859,31 грн. (заборгованість по тілу кредиту), 107 744,07 грн. (заборгованість по процентам за користування кредитними коштами) та згідно договору №0 від 02.07.2008 на суму 45 955,63 доларів США (заборгованість по тілу кредиту) та 37 171,07 доларів США (заборгованість по процентам за користування кредитними коштами). У вказаному додатку зазначено, що загальний розмір грошового зобов'язання за кредитним договором у валюті кредиту (сума за договором) становить 454 500 грн.

Вказаним спростовуються доводи апеляційної скарги позивача про те, що у спірному договорі факторингу не зазначено суми грошової вимоги до Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича, оскільки фактично додаток №1 до договору факторингу є його невід'ємною частиною.

Тобто, під час відступлення права вимоги за кредитним договором відступлення права вимоги відбувалось двома рядками в зв'язку з мультивалютністю заборгованості.

Твердження скаржника стосовно того, що фактично у Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» станом на момент укладання спірного правочину не було наявним право вимоги до Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича у вказаному вище розмірі, суд вважає такими, що спростовуються представленими до матеріалів справи документами. При цьому, судом враховано наступне.

За умовами пункту 1.1. Кредитного договору №0 від 24.01.2008 ліміт кредитної лінії дорівнює 454 500 грн., про що фактично і зазначено у додатку №1 до договору факторингу №1 від 12.12.2011 в графі «загальний розмір грошового зобов'язання за кредитним договором у валюті кредиту (сума за договором)».

Одночасно, судом враховано, що Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та Фізичною особою-підприємцем Бучацьким Андрієм Михайловичем 02.07.2008 було укладено додаткову угоду №1 до договору №0 від 24.01.2008, в якій сторонами було погоджено, що у зв'язку зі зміною виду кредитування, для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладанні, а саме №0 від 24.01.2008, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме №0 від 02.07.2008.

Доказів визнання недійсною у визначеному чинним законодавством України порядку вказаної додаткової угоди матеріали справи не містять.

При цьому, судом прийнято до уваги, що Господарським судом міста Києва розглядалась справа №910/1831/17 за позовом Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 02.07.2008 до Кредитного договору №0 від 24.01.2008.

Рішенням від 20.04.2017 Господарського суду міста Києва по справі №910/1831/17 в задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича було відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі №910/1831/17 було залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.10.2017 у справі №910/1831/17 постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі №910/1831/17 залишені без змін.

Отже, виходячи зі змісту додаткової угоди №1 від 02.07.2008 до Кредитного договору вбачається, що контрагентами було досягнуто згоди стосовно застосування як номеру договору погодженого при укладанні, а саме №0 від 24.01.2008, так і №0 від 02.07.2008, що не суперечить нормам господарського та цивільного кодексів, які не визначають номер кредитного договору його істотною умовою. При цьому, судом прийнято до уваги пояснення відповідача-1 стосовно того, що фактично номер договору 0 застосувався для облікування кредиту, наданого в національній валюті України, а №0 - для кредиту в іноземній валюті, надання якого і було погоджено у додатковій угоді №1 від 02.07.2008.

Тобто, у даному випадку зазначення у додатку №1 до договору факторингу №1 від 12.12.2011 про передання права вимоги до Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича за договорами №0 від 02.07.2008 та №0 від 24.01.2008 обумовлено домовленістю кредитора та боржника щодо застосування певних номерів правочину, а отже, ніяким чином не суперечить приписам статті 1079 Цивільного кодексу України.

Посилання скаржника на те, що останнім було отримано від банку лише 103 859,31 грн. (тіло кредиту), за користування якими Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» було нараховано відсотки в сумі 107 744,07 грн., суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками суду першої інстанції, вважає безпідставними з урахуванням наступного.

Господарським судом Харківської області розглядалась справа №5023/3088/11 за позовом Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про розірвання кредитного договору №0 від 24.01.2008, укладеного між ним та відповідачем - Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк»; скасування додатку №1 до вказаного кредитного договору; визнання недійсними всіх листів, розрахунків, довідок, які банк надавав, з використанням договору №0 від 02.07.2008; розірвання Додаткової угоди №1 від 02.07.2008 до кредитного договору №0 від 24.01.2008; розірвання договору іпотеки №13134 від 24.01.2008, укладеного між тими ж сторонами; заборону відповідачу звертати стягнення на предмет застави до прийняття рішення судом по суті.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.07.2011 у справі №5023/3088/11 у задоволенні позову було відмовлено повністю.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.08.2011 апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Бучацького Андрія Михайловича було задоволено частково: рішення господарського суду Харківської області від 06.07.2011 у справі № 5023/3088/11 скасовано; прийнято нове рішення, яким позовні вимоги Фізичної особи підприємця Бучацького Андрія Михайловича задоволено частково; розірвано кредитний договір №00 від 24.01.2008, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та Фізичною особою - підприємцем Бучацьким Андрієм Михайловичем. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.11.2011 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» було задоволено; постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.08.2011 скасовано, а рішення Господарського суду Харківської області від 06.07.2011 у справі №5023/3088/11 було залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.12.2011 у задоволенні заяви Фізичної особи підприємця Бучацького Андрія Михайловича про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду Харківської області від 06.07.2011 у справі №5023/3088/11 відмовлено. Рішення господарського суду Харківської області від 06.07.2011 у справі № 5023/3088/11 залишено без змін.

Ухвалою від 03.02.2012 Вищим господарським судом України Фізичній особі-підприємцю Бучацькому Андрію Михайловичу повернуто заяву про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 10.11.2011 у справі №5023/3088/11.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічна по своїй суті норма міститься у частині 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній з 15.12.2017.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у пункті 2.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011.

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013 у справі №5020/660/2012 та від 06.03.2014 у справі №910/11595/13.

Отже, рішення Господарського суду Харківської області від 06.07.2011 у справі №5023/3088/11, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, у вказаному судовому акті встановлено, що Банком були виконані зобов'язання, передбачені умовами Кредитного договору, а саме, видано позичальнику наступні транші: 20.02.2008 - 50000,00 грн.; 11.03.2008 - 75264,00 грн.; 11.04.2008 - 10110,00 грн.; 04.07.2008 - 25000,00 дол.США; 08.07.2008 - 25000,00 дол.США.

Отже, твердження заявника про отримання ним кредитних коштів від відповідача-1 лише на суму 103 859,31 грн. є юридично неспроможними з огляду на встановлені судом в межах розгляду справи №5023/3088/11 факти.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи наявні, зокрема, листи позивача від 29.03.2011, 05.04.2011 (том 3, а.с. 69-70), з якими ФОП Бучацький А.М. звертався до Банку із проханням повідомити йому про розмір кредитної заборгованості, у тому числі, і за кредитним договором №0 від 02.07.2008. Вказаним також спростовуються твердження позивача про неотримання ним коштів за траншем №0.

У даному випадку, судом також було прийнято до уваги пояснення представника відповідача-1 стосовно того, що фактично у додатку №1 до договору факторингу зобов'язання позивача було визначено окремо в сумі, що обліковується в гривні, як право вимоги за договором №0 від 24.01.2008, та в доларах США, як право вимоги за договором №0 від 02.07.2008.

За таких обставин, виходячи з наявних в матеріалах справи документів, суд дійшов висновку щодо доказової необгрунтованості та безпідставності посилань позивача в якості підстави для визнання договору факторингу №1 від 12.12.2011 недійсним на ті обставини, що клієнтом було передано фактору право вимоги до боржника у розмірі, що не відповідає дійсній заборгованості Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича.

Одночасно, представлений заявником до матеріалів справи звіт незалежного аудитора про фактичні результати завдання з виконання узгоджених процедур стосовно розрахунків за кредитним договором №00 від 24.01.2008 з урахуванням додаткової угоди №1 від 02.07.2008 до Кредитного договору №00 від 24.01.2008 Фізичної особи - підприємця Бучацького Андрія Михайловича, який складено Товариством з обмеженою відповідальністю «Аудиторська фірма «Євроаудит», ніяким чином не спростовує висновків суду стосовно юридичної неспроможності тверджень заявника щодо передання за спірним правочином права вимоги до боржника у розмірі, що не відповідає дійсній заборгованості Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича.

Позивач на підтвердження своїх доводів щодо фальсифікації додаткової угоди №1 до Кредитного договору посилається на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 26.07.2016 у справі №757/14693/16-к, в якій встановлено, що ОСОБА_5, якою з боку відповідача-1 підписано додаткову угоду №1 від 02.07.2008 до Кредитного договору, перебуваючи на посаді начальника відділення, будучи службовою особою, перебуваючи в службовому кабінеті, розташованому в приміщенні АКІБ «УкрСиббанк», діючи всупереч своїй посадовій інструкції начальника відділення категорії «А»/«Б», затвердженої начальником Другого Київського управління Київського регіонального департаменту АКІБ «УкрСиббанк» Кобзевим О.М., під час підписання додаткової угоди №1 до кредитного договору №0 від 24.01.2008 внесла до банківського екземпляру додаткової угоди №1, що є офіційним документом, завідомо неправдиві відомості, а саме зазначила невірний номер рахунку в доларах США та замість рахунку №017 вказала номер рахунку №565, що в подальшому унеможливило виконання боржником умов договору по поверненню кредитних коштів.

Вказані доводи скаржника не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки ніяким чином не спростовують висновків суду першої інстанції щодо недоведення позивачем наявності підстав для визнання договору факторингу №1 від 12.12.2011 недійсним.

Вищевказаний судовий акт не встановлює факту фальсифікації додаткової угоди №1, як і обставин умисного введення в оману Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича при укладанні оспорюваної додаткової угоди щодо обставин, які мають істотне значення для правовідносин сторін за кредитним договором №0 від 24.01.2008, а засвідчує лише обставини невірного зазначення в одному з примірників додаткової угоди номеру рахунку, на який здійснюється повернення кредиту.

Крім того, колегія суддів зазначає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі №910/1831/17 про визнання недійсною додаткової угоди №1 до кредитного договору, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2017 та постановою Вищого господарського суду України від 17.10.2017, встановлено що ФОП Бучацьким А.М. було підписано обидва примірники додаткової угоди №1 до кредитного договору №0 від 24.01.2008 (і примірник позивача, і примірник Банку), тобто, останній при вчиненні означених дій не був позбавлений права та можливості перевірити всі дані, в тому числі, номери рахунків для погашення кредитної заборгованості, які були внесені до примірників угод. Суди у справі №910/1831/17 дійшли висновку, що у даному випадку зазначення представником Банку в екземплярі спірної додаткової угоди боржника замість рахунка №017 рахунку №565 може вказувати на помилку працівника, а ніяким чином не вчинення останнім дій, направлених на введення контрагента в оману щодо істотних умов зобов'язання. Відтак, відсутні підстави стверджувати про укладання договору під впливом помилки у розумінні статті 229 Цивільного кодексу України чи під впливом обману у відповідності до статті 230 Цивільного кодексу України вказаного нормативно-правового акту.

Посилання скаржника на ту обставину, що факт підроблення банківського екземпляру додаткової угоди №1 до кредитного договору підтверджується наданими Банком до суду виписками з додатку 1 «Перелік первинних договорів» до договору факторингу, які різняться розміром зазначеного невиконаного грошового зобов'язання за Кредитним договором (у виписці, доданій до позовної заяви, вказано заборгованість за кредитним договором у гривневій валюті 2 011 603,38 грн., а у виписці, яка надана суду 20.07.2017, 211 603,38 грн.) не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Так, як уже зазначалося вище, із представленого до матеріалів справи витягу з додатку №1 до договору факторингу №1 від 12.12.2011 вбачається, що за останнім, клієнтом передано фактору, в тому числі, право вимоги до Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича згідно договору №0 від 24.01.2008 на суму 103 859,31 грн. (заборгованість по тілу кредиту), 107 744,07 грн. (заборгованість по процентам за користування кредитними коштами) та згідно договору №0 від 02.07.2008 на суму 45 955,63 доларів США (заборгованість по тілу кредиту) та 37 171,07 доларів США (заборгованість по процентам за користування кредитними коштами).

Банк у письмових поясненнях від 27.10.2017 зазначає, що надаючи виписку з додатку 1 «Перелік первинних договорів» до договору факторингу, ним було допущено описку в стовпчику «фактичний розмір невиконаного грошового зобов'язання за кредитним договором у гривневому еквіваленті станом на 12.12.2011» та замість суми 211 603,38 грн. вказано суму 2 011 603,38 грн.

Колегією суддів вказані у виписці неточності оцінюються як технічна описка, оскільки простим арифметичним складанням суми 103 859,31 грн. (заборгованість по тілу кредиту) та 107 744,07 грн. (заборгованість по процентам за користування кредитними коштами), виходить сума 211 603,38 грн.

Після встановлення вказаної обставини, Банк, під час розгляду справи в суді першої інстанції, надав до суду виправлену виписку, в якій вказав правильну суму 211 603,38 грн. (виписка додана до пояснень Банку від 18.07.2017).

Вказаними обставинами обґрунтовуються причини зазначення у виписках різних розмірів невиконаного грошового зобов'язання за Кредитним договором.

Усі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Отже, за встановлених обставин справи, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту існування обставин, з якими закон у відповідності до приписів статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язує можливість визнання недійсним спірного договору, як і не доведено факту порушення його прав зі сторони відповідачів у спірних правовідносинах, у зв'язку з чим суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у задоволенні позову.

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2017 у справі №910/8787/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2017 у справі №910/8787/17 залишити без змін.

Матеріали справи №910/8787/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 24.01.2018.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

С.А. Гончаров