ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2018 р. Справа № 914/838/17

м.Львів

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

при секретарі судового засідання Процевич Р.Б.,

за участю представників сторін:

від прокуратури - Рогожнікова Н.Б. (посвідчення № 047917 від 13.09.2017);

від позивача - Брильвська О.Р. (довіреність № 5/34-57/0/2-18-2 від 04.01.2018);

від відповідача-1 - не з'явився;

від відповідача-2 - Гарбич Р.І.;

розглянув апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області №05/2-1559-вих17 від 02.11.2017,

на рішення господарського суду Львівської області від 18.10.2017, головуючий-суддя: Крупник Р.В., судді: Запотічняк О.Д., Гоменюк З.П., м.Львів, повний текст рішення - 23.10.2017,

за позовом заступника керівника Дрогобицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації

до відповідача-1 Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області

до відповідача-2 фізичної особи-підприємця Гарбич Р.І.

про визнання недійсним договору оренди землі від 20.11.2003 та зобов'язання повернути земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

27.04.2017 заступник керівника Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області звернувся до господарського суду Львівської області з даним позовом в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації, посилаючись на те, що 20.11.2003 між Дрогобицькою районною державною адміністраціїєю Львівської області та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки, на виконання якого в оренду відповідачу було передано земельну ділянку загальною площею 2,0105 га, що знаходиться на території земель Довжанської Гірської сільської ради Дрогобицького р-ну Львівської обл., строком на 49 років. Як зазначає прокурор, спірна земельна ділянка була передана в користування відповідача всупереч приписам ст. 15 Закону України «Про оренду землі», ст. 50 Закону України «Про землеустрій» (в чинних на той час редакціях) без розроблення та затвердження технічної документації. Оскільки на день укладення договору не було дотримано умов щодо передачі спірної земельної ділянки, прокурор просить суд визнати договір оренди землі недійсним та зобов'язати відповідача повернути вказану земельну ділянку.

Рішенням господарського суду Львівської області від 18.10.2017 відмовлено в задоволенні позову заступника керівника Дрогобицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації до Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області та фізичної особи-підприємця Гарбич Р.І. про визнання недійсним договору оренди землі від 20.11.2003 та зобов'язання повернути земельну ділянку загальною площею 2,0105 га, що знаходиться на території земель Довжанської Гірської сільської ради Дрогобицького району Львівської області.

Вказане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна земельна ділянка була передана в користування відповідача всупереч приписам ст. 15 Закону України «Про оренду землі», ст. 50 Закону України «Про землеустрій» (в чинних на той час редакціях) без розроблення та затвердження технічної документації. З цих підстав, суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи прокурора про невідповідність оскаржуваного договору оренди землі вимогам законодавства України, оскільки на день укладення договору не було дотримано умов щодо передачі земельної ділянки.

Встановивши факт порушення вимог земельного законодавства, судом першої інстанції застосовано наслідки спливу строку позовної давності, які визначені ст. 261 ЦК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 18.10.2017 та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на правові висновки Верховного Суду України, які викладені в постановах від 13.04.2016 у справі №3-224гс16, від 01.07.2015 у справі №6-178цс15, від 29.10.2014 у справі №6-152цс14, в яких йдеться, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналась або могла дізнатись про це порушення) факти.

Вимоги прокурора є похідними від вимог державного органу, а тому перебіг строку починається з часу, коли про порушення державних інтересів дізнався або міг дізнатись орган, уповноваженний на здійснення державою відповідних функцій, а не прокурор.

Оскільки в даному спорі прокурор є не самостійним позивачем, а виступає в інтересах Львівської обласної державної адміністрації, то строк позовної давності має рахуватися з моменту коли останній довідався або міг довідатись про порушення своїх прав.

Дрогобицька районна державна адміністрація, як одна зі сторін спірного договору є відповідачем, а тому безпідставним є посилання як на одну з підстав пропуску позовної давності, те, що їй було відомо про договір.

Як на поважність причин пропуску строку позовної давності апелянт вказує на те, що Львівська обласна державна адміністрація не була стороною оскаржуваного договору, а тому їй не було відомо про нього. Про оспорюваний договір Львівській обласній державній адміністрації стало відомо 13.10.2015, а тому початок перебігу строку позовної давності починається саме з цього моменту.

В силу ст. 19 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 05.11.1991) прокурор не мав права підміняти органи відомчого управління та контролю і втручатися у господарську діяльність, якщо така діяльність не суперечить чинному законодавству, а з тексту оскаржуваного договору оренди земельної ділянки неможливо встановити його очевидну протиправність, тому підстав для перевірки в порядку, визначеному ст. 20, 21 цього ж Закону не було.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі-2 просить рішення господарського суду Львівської області від 18.10.2017 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування відзиву зазначає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про сплив 20.11.2006 строку позовної давності на звернення держави в особі її уповноважених органів з позовом про захист порушених прав та інтересів держави внаслідок укладення договору оренди земельної ділянки від 20.11.2003.

Доводи апелянта про те, що перебіг строку позовної давності в даній справі починається тільки з часу коли про спірний договір довідалась Львівська обласна державна адміністрація є неправильним та суперечать положенням ст.ст. 256, 261, 262, 264 ЦК України.

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що зміна уповноваженого органу держави на здійснення повноважень з контролю в сфері земельних відносин не впливає на перебіг строку позовної давності.

В судове засідання 24.01.2018 з'явились представник прокуратури, позивач та відповідача-2. Представник відповідача-1 в судове засідання не з'явився, причин неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, а тому його неявка у судове засідання не перешкоджає вирішенню спору.

В судовому засіданні прокурор і позивач підтримали доводи, які викладені в апеляційній скарзі й просили скасувати рішення господарського суду Львівської області від 18.10.2017 та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги. Представник позивача повідомив, що в суді першої інстанції ними не заявлялося клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності.

Відповідач-2 в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, навів аргументи, аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу, просив рішення господарського суду Львівської області від 18.10.2017 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення рішення господарського суду Львівської області від 18.10.2017 без змін, а апеляційної скарги без задоволення, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 30.10.2002 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області як продавцем та Гарбичем Романом Івановичем як покупцем укладено наступні договори:

1) договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - адмінбудинок управління з гідровузлом, що знаходиться за адресою: хутір Ровінь, Дрогобицький р-н, Львівська обл., на підставі якого у власність відповідача-2 передано адмінбудинок управління гідровузлом, цегляний, триповерховий, розміром 24х18 м., ступінь готовності 55%, що знаходиться за адресою: хутір Ровінь, Дрогобицький р-н, Львівська обл.;

2) договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - деревообробна майстерня (з прибудовою), що знаходиться за адресою: хутір Ровінь, Дрогобицький р-н, Львівська обл., на підставі якого у власність відповідача-2 передано об'єкт незавершеного будівництва - деревообробна майстерня, цегляна, одноповерхова з прибудовою та лісопильною установкою, площею забудови 368,45 кв.м., що знаходиться за адресою: хутір Ровінь, Дрогобицький р-н, Львівська обл.;

3) договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - градирня, що знаходиться за адресою: хутір Ровінь, Дрогобицький р-н, Львівська обл., на підставі якого у власність відповідача-2 передано об'єкт незавершеного будівництва - градирня/бетонний фундамент розміром 2х4 м., ступінь готовності 35%, що знаходиться за адресою: хутір Ровінь, Дрогобицький р-н, Львівська обл.;

4) договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - механічна майстерня, що знаходиться за адресою: хутір Ровінь, Дрогобицький р-н, Львівська обл., на підставі якого у власність відповідача-2 передано об'єкт незавершеного будівництва - механічна майстерня, цегляна, одноповерхова, розміром 54х12 м., ступінь готовності 79%, що знаходиться за адресою: хутір Ровінь, Дрогобицький район, Львівська область.

Як вбачається з матеріалів справи, у 2003 році відповідачем-2 виготовлено "Технічну документацію по проведенню робіт з інвентаризації земельних ділянок під викупленими будівлями для укладення договору оренди.

14.10.2003 Довжанською Гірською сільською радою Дрогобицького району Львівської області погоджено ПП Гарбичу Р.І. технічну документацію з інвентаризації земельних ділянок: для обслуговування адміністративного будинку (0,6904 га), механічної майстерні (1,2706 га), деревообробної майстерні (0,1495 га) та рішенням сесії №54 від 17.10.2003 затверджено відповідний висновок.

Рішенням Дрогобицької районної ради Львівської області №189 від 21.10.2003 затверджено висновок про погодження на передачу в оренду підприємцю Гарбичу Р.І. земельної ділянки, що знаходиться під викупленими будівлями на території Довжанської Гірської сільської ради.

14.11.2003 головою Дрогобицької РДА прийнято розпорядження №327, яким ПП Гарбичу Р.І. затверджено технічну документацію по інвентаризації земельних ділянок для передачі в оренду на 49 років для ведення підприємницької діяльності із земель Довжанської Гірської сільської ради; надано ПП Гарбичу Р.І. в оренду терміном на 49 років земельні ділянки загальною площею 2,0105 га, з них земельна ділянка для обслуговування адмінбудинку - 0,6904 га, деревообробної майстерні - 0,1495 га, механічної майстерні - 1,2706 га із земель Довжанської Гірської сільської ради, які знаходяться за межами населеного пункту с. Довге Гірське згідно з планом землекористування; зобов'язано ПП Гарбича Р.І. укласти договір оренди землі терміном на 49 років з орендною платою 784,10 грн. в рік за земельні ділянки загальною площею 2,0105 га.

20.11.2003 між Дрогобицькою РДА (Орендодавець) та підприємцем Гарбичем Р.І. (Орендар) укладено договір оренди земельної ділянки (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1.1.2. якого орендодавець на підставі розпорядження голови райдержадміністрації №327 від 14.11.2003 надає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку, що знаходиться на території земель Довжанської Гірської сільської ради Дрогобицького р-ну Львівської обл. за межами населеного пункту. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 2,0105 га. Земельна ділянка надається в оренду для обслуговування адміністративного будинку, деревообробної та механічної майстерень. Межі земельної ділянки закріплені в натурі межовими знаками і зазначені в плані (додається до договору), є остаточними і не можуть самостійно розширюватися орендарем чи орендодавцем.

Договір зареєстрований 24.11.2013 за №1 в Дрогобицькому районному центрі Державного земельного кадастру.

Згідно акту визначення розміру орендної плати за земельні ділянки під викупленими будівлями (обслуговування адмінбудинку та майстерень) від 06.11.2003, категорія орендованої земельної ділянки - землі промисловості, транспорту, зв'язку та іншого призначення.

За умовами п. 3.1.-3.2. договору загальна сума оплати за орендовану земельну ділянку складає 65,34 грн. в місяць. Розмір орендної плати встановлений строком на 1 рік і може змінюватися не частіше, ніж на 1 раз на квартал. Він може бути переглянутий достроково за вимогою однієї з сторін у випадку зміни розмірів земельного податку або в інших випадках, передбачених законом.

02.04.2008 між сторонами укладено договір про внесення змін до договору оренди землі, яким, зокрема, п. 3.1., 3.2. договору викладено в нових редакціях: З 1 січня 2008 року орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та складає 208,38 грн. в місяць. Розмір орендної плати переглядається не частіше ніж один раз на рік у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у т.ч. внаслідок інфляції; погіршення стану земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом.

Згідно п. 2.2. договору, такий укладено на 49 (сорок дев'ять) років.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Отже, набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов'язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Таким чином, досягнувши згоди щодо всіх істотних умов сторони уклали договір, внаслідок чого між ними виникли взаємні права та обов'язки, а відповідний договір набрав чинності.

Отже, з наявних у справі доказів, вбачається, що у зв'язку з набуттям права власності на об'єкти незавершеного будівництва, відповідач-2 (ФОП Гарбич Р.І.) звернувся до відповідача-1 (Дрогобицької РДА) з клопотанням про передачу земельної ділянки в оренду для обслуговування належних якому будівель, у зв'язку з чим 14.11.2003 відповідачем-1 (Дрогобицької РДА) прийнято розпорядження №327, а в подальшому між відповідачами було укладено договір оренди земельної ділянки.

Визнання угоди недійсною є одним зі способів захисту прав на землю, передбаченим частиною третьою статті 152 ЗК України.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставами для визнання договору недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та обов'язковою умовою визнання договору недійсним є також порушення прав та охоронюваних законом інтересів особи.

Згідно п. 12 Перехідних положень ЗК України (в редакції №1158-IV від 11.09.2003, чинної станом на день укладення договору), до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Пунктами "а", "г" ч. 1 ст. 17 ЗК України (в редакції №1158-IV від 11.09.2003, чинної станом на день укладення договору) встановлено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; г) підготовка висновків щодо надання або вилучення (викупу) земельних ділянок.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України (в редакції №1158-IV від 11.09.2003, чинної станом на день укладення договору), право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Приписами ч. 1 ст. 124 ЗК України (в редакції №1158-IV від 11.09.2003, чинної станом на день укладення договору) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Отже на момент укладення договору Дрогобицька районна державна адміністрація була уповноваженим органом на розпоряджання спірною земельною ділянкою.

Пунктом "в" ч. 1 ст. 20 Закону України "Про землеустрій" (в редакції Закону №858-IV від 22.05.2003, чинної станом на день укладення договору) визначено, що землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі, зокрема, надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Згідно ч. 1 ст. 29, 50 "Про землеустрій" (в редакції Закону №858-IV від 22.05.2003, чинної станом на день укладення договору), документація із землеустрою включає в себе текстові та графічні матеріали і містить обов'язкові положення, встановлені завданням на розробку відповідного виду документації. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (677-2004-п) встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з наявних у справі доказів, до укладення договору технічна документація із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вказаної у п. 1.1., 1.2. договору відповідними на те організаціями не розроблялася та не затверджувалася Дрогобицькою районною державною адміністрацією.

У листі від 22.02.2017 за №10-1302-99.2-575/15-17 Управління Держгеокадастру у Дрогобицькому районі Львівської області зазначило, що технічна документація земельних ділянок несільськогосподарського призначення за межами населеного пункту Дожанської сільської ради не виготовлялася.

Також, у листі від 23.06.2017 за №9-13-0.17-408/121-17 міськрайонне управління у Дрогобицькому районі та місті Дрогобич Головного управління Держгеокадастру в Львівській області вказало, що проект землеустрою земельної ділянки згідно договору оренди землі від 20.11.2013 в управлінні відсутній, є лише технічна документація по проведенню робіт з інвентаризації земельних ділянок під викупленими будівлями для укладення договору оренди ПП Гарбичу Р.І.

Проаналізувавши наявну в справі технічну документацію по проведенню робіт з інвентаризації земельних ділянок для укладення договору оренди з ПП Гарбичем Р.І., суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що така, в розумінні положень Закону України "Про землеустрій" не є технічною документацією із землеустрою. Проведення інвентаризації земель є підготовчим етапом робіт із землеустрою і проводиться з метою, зокрема, встановлення місця розташування об'єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу і т.д.

Відповідачем-2 не заперечується відсутність технічної документації до договору оренди землі та вживаються заходи до усунення порушень земельного законодавства, оскільки 15.08.2017 Львівською ОДА на підставі клопотання Гарбича Р.І прийнято рішення за №747/0/5-17 "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)".

Враховуючи те, що укладенню спірного договору не передувало розроблення та затвердження технічної документації із землеустрою, що є порушенням присів ст. 15 Закону України "Про оренду землі", ст.ст. 20, 50 Закону України "Про землеустрій", суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про невідповідність оскаржуваного договору оренди землі вимогам чинного законодавства України на момент його укладення.

Разом з тим судами встановлено, що відповідачем-2 в суді першої інстанції подано 11.08.2017 заяву про застосування строку позовної давності (а.с.2, т.2).

У Цивільному кодексі України (далі - ЦК) позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК).

Відповідно до статті 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК).

При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і вирішення питання щодо можливості захисту порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб'єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин, в тому числі і земельних і відповідальна за свої дії, держава в особі її органів несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею прийнятих незаконних правових актів державних органів, так і укладених договорів, якими порушено норми земельного законодавства.

Верховним Судом України неодноразово висловлювалися правові позиції з приводу застосування положень законодавства України про позовну давність.

Зокрема, Верховним Судом України робилися наступні висновки:

- для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (29 жовтня 2014 року № 6-152цс14);

- прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, в особі уповноваженого органу, але не наділяє прокурора повноваженнями порушувати питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду (25 березня 2015 року № 3-21гс15);

- для прокурора перебіг строку позовної давності за позовними заявами, поданими в інтересах державних органів, органів місцевого самоврядування має рахуватися з часу коли відповідний орган довідався чи міг довідатися про порушення його прав чи особу, що їх порушила (01 липня 2015 року №6-178цс15).

У позовній заяві прокурор зазначає, що про прийняття головою Дрогобицької РДА розпорядження №327 від 14.11.2003 та укладення між відповідачами спірного договору оренди земельної ділянки 20.11.2003, Львівська ОДА як позивач дізналася на підставі доручення заступника голови Львівської ОДА від 13.10.2015 за №14, яким зобов'язано державні адміністрації створити робочі групи з метою вжиття заходів для приведення у відповідність до норм чинного законодавства договорів оренди земельних ділянок сільськогосподарського та несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів. За результатами роботи робочих груп, Львівська ОДА дізналася про укладення оскаржуваного договору, оскільки не є, а ні розпорядником ділянки на момент її передачі в оренду, а ні стороною оскаржуваного договору.

Отже, прокурор вважає, що оскільки позивач (Львівська ОДА) 13.10.2015 дізналася про укладення між відповідачами спірного договору оренди земельної ділянки від 20.11.2003, то ним строк позовної даності не пропущено.

Судами вище встановлено, що на момент укладення договору оренди землі від 20.11.2003, уповноваженим органом держави щодо розпорядження земельною ділянкою, яка є предметом оскаржуваного договору була Дрогобицька РДА.

06.09.2012 Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" за №5245-VI (набрав чинності 01.01.2013), відповідно до якого ст. 122 ЗК України викладено в новій редакції. Зокрема, ч. 3, 5 ст. 122 ЗК України встановлено, що районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Таким чином, внаслідок прийняття вище вказаного Закону, до Львівської ОДА перейшли повноваження розпорядника орендованої відповідачем-2 земельної ділянки.

Разом із тим ч. 3, ч. 4, ч.5 ст. 53 ГПК України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, у цьому випадку в особі Львівської обласної державної адміністрації.

Матеріалами справи підтверджується той факт, що про порушення прав уповноважений орган держави Дрогобицька районна державна адміністрація Львівської області знала 20.11.2003, з часу укладення спірного договору оренди землі за відсутності технічної документації, оскільки нею відповідних рішень про їх виготовлення та затвердження не приймалося.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що строк позовної давності на пред'явлення цього позову сплив - 20.11.2006.

Апеляційний господарський суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що статтею 264 ЦК України передбачено виключний перелік обставин з настанням яких перебіг позовної давності переривається.

Оскільки зміна уповноваженого органу на здійснення відповідних функцій держави, не слугує підставою для зміни порядку перебігу строку позовної давності, тому прокурором подано позовну заяву в даній справі із пропуском позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Враховуючи відсутність клопотання позивача про визнання поважними причини пропуску позовної давності, а також те, що в матеріалах справи не міститься жодних належних доказів поважності таких причин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування в цій справі положень ч. 5 ст. 267 ЦК України.

В зв'язку з тим, що місцевим судом відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання спірної угоди недійсною за спливом строку позовної давності, а вимога про повернення земельної ділянки за своєю правовою природою є застосуванням правових наслідків недійсності правочину, який визначений ст. 216 ЦК України, а саме реституції, та є похідною від вимоги про визнання договору (правочину) недійсним, а тому відповідно судом першої інстанції правильно відмовлено в задоволенні і цих вимог.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

У зв'язку з наведеним, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими й спростовуються вищевикладеним, тому підлягають залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду залишенню без змін.

Відповідно до частини 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом ч. 1, 2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга заступника прокурора Львівської області №05/2-1559-вих17 від 02.11.2017 підлягає залишенню без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 18.10.2017 у справі №914/838/17 залишенню без змін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням вище, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення господарського суду Львівської області від 18.10.2017 у справі №914/838/17 - залишити без змін.

Апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області №05/2-1559-вих17 від 02.11.2017 - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

Г.Г. Якімець

Повний текст постанови підписано 29.01.2018.