КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2018 р. Справа№ 910/13170/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Головатенко А.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 22.01.2018

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 (повне рішення складено 30.10.2017)

у справі №911/13170/17 (суддя Якименко М.М)

за позовом Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення 1 336,20 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 Державне підприємство "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі відокремленого підрозділу "ДОНБАСЬКА ЕЛЕКТРОЕНЕРГЕТИЧНА СИСТЕМА" державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення 1 336,20 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо оплати вартості спожитої банкоматом електроенергії за договором №30/3334-13/447 про відшкодування комунальних послуг від 01.08.2013. З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов, стягнувши з відповідача на свою користь: 884,75 грн. - заборгованості, 59,93 грн. - 3% річних, 391,52 грн. - інфляційних втрат, 1 600,00 грн. - судового збору.

Рішенням Господарського суду міста 10.10.2017 у справі №911/13170/17 позов задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ КБ "Приватбанк" на користь Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі відокремленого підрозділу "Донбаська електроенергетична система" Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" 884 грн. 75 коп. - заборгованості, 391 грн. 52 коп. - інфляційних втрат, 59 грн. 93 коп. - 3% річних, 1 600 грн. 00 коп. - судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 10.10.2017 у справі №911/13170/17 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду обставинам справи; порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги, відповідач зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги ст.ст. 617, 762 ЦК України, а також не надано правової оцінки заяві про застосування строків позовної давності.

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві зазначає, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без порушень вказаних норм, отже апеляційна скарга задоволенню не підлягаю, а рішення слід залишити без змін. Крім того, зазначає, що позивачем не порушені вимоги ст. 257 ЦУ України щодо обчислення строків позовної давності, а також, що відповідач не вірно тлумачить норми ст. 627 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі №911/13170/17 прийнято до розгляду, порушено апеляційне провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., судді: Сулім В.В., Коротун О.М. Розгляд справи призначено на 22.01.2017.

В судовому засіданні 22.01.2018 представник позивача, надавав свої пояснення, заперечував проти доводів, які викладені в апеляційній скарзі, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

Представник апелянта в призначене судове засідання не з'явився, проте, як вбачається з матеріалів справи був повідомлений про місце, час та дату судового засідання належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення, які містяться в матеріалах справи. Жодних клопотань від останнього не надходило.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі чого, колегія суддів розглядає справу без участі представника апелянта.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду міста Києва не підлягає зміні чи скасуванню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 07.05.2013 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області (далі- орендодавець) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (далі- орендар, відповідач, ПАТ КБ "Приватбанк") укладено договір оренди №5630/2013 нерухомого майна, що належить до державної власності (далі - договір оренди).

За умовами вказаного договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно - частину не житлового вбудованого приміщення (далі - майно) площею 2,0 кв.м. ходу першого поверху адміністративної будівлі (реєстровий №0100227.32.АААДИК990), яка розташована за адресою: м. Горлівка, пр., Леніна, 11, що знаходиться на балансі ВП "Донбаська електроенергетична система" ДП "Національна енергетична компаній "Укренерго" (далі - Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 31.01.2013 р. і становить за незалежною оцінкою 3834,98 грн. Майно передається в оренду з метою розміщення банкомата (п. 1 та п. 2 договору).

Факт приймання-передачі майна підтверджується підписаним між сторонами 07.05.2013 актом приймання-передавання.

В свою чергу, 01.08.2013 між Державним підприємством "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - позивач, балансоутримувач) та ПАТ КБ "Приватбанк" ( далі - відповідач, орендар) укладено договір №30/3334-13/447 про відшкодування комунальних послуг (далі по тексту - договір №30/3334-13/447).

Умовами договору визначено, що відповідно до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, укладеному між орендарем та регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області від07.05.2013 №5630/2013, балансоутримувач передав орендарю в користування частину нежитлового приміщення, розміщене на першому поверсі адміністративної будівлі, розташоване за адресою: м. Горлівка, пр. Леніна, 11, загальною площею 2,0 кв.м. для встановлення банкомату (п.1.1.).

Згідно з п. 1.2. договору №30/3334-13/447 балансоутримувач приймає на себе зобов'язання цілодобово забезпечувати банкомат орендаря електричною енергією для його належної роботи", а орендар зобов'язується щомісячно відшкодовувати балансоутримувачу витрати за спожиту банкоматом електроенергію за роздрібними тарифами відповідного класу напруги, затвердженими НКРЕ України, з розрахунку потужності банкомату - 285 Вт, визначеної паспортними даними (додаток №1 до договору, який є його невід'ємною частиною).

Відповідно до п. 4.4. договору №30/3334-13/447 орендар здійснює оплату за надані послуги шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок балансоутримувача до 10 числа місяця, наступного за звітним, на підставі рахунку балансоутримувача та підписаного сторонами акту приймання-передач і наданих послуг.

Місцевим господарським судом встановлено, що позивачем зобов'язання, передбачені договором №30/3334-13/447, у червні, липні та вересні 2014 року надані відповідачу в повному обсязі, у розмірі 884,75 грн, проте відповідач оплату не здійснив. У зв'язку з чим позивач і звернувся до суду першої інстанції.

Приписами ч. 1 ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Нормами ст. 527 ЦК України визначено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, надав відповідачу послуги за умовами договору №30/3334-13/447 у червні, липні 2014 року та вересні 2014 року, однак відповідач в порушення умов договору, зокрема п. 4.4. договору, не сплатив на користь позивача вартість отриманих послуг та має перед позивачем заборгованість з їх оплати в розмірі 884,75 грн (279,22 грн+301,80 грн+303,75 грн).

Так, 03.07.2014 балансоутримувач направив орендарю акт здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг) від 30.06.2014 № 6 у двох примірниках та рахунок-фактуру № 040066 на оплату послуг за червень 2014 року на суму 279,22 грн. Зазначені документи орендар отримав 07.07.2014, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Послуги у липні, вересні 2014 року надавались позивачем у повному обсязі. Проте, у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей та припиненням діяльності відділень поштового зв'язку, акти здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг) від 31.07.2014 № 7, від 30.09.2014 № 8 та відповідні рахунки-фактури до них за №040355 за липень 2014 року на суму 301,80 грн та за № 040709 за вересень 2014 року на суму 303,73 грн, також повторні акти і рахунки за червень 2014 року направлені позивачем на адресу юридичної особи відповідача у червні 2015 року. Згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення документи отримані уповноваженим представником відповідача 15.06.2015, які залишив відповідач поза увагою.

22.02.2017 позивач направив на адресу відповідача претензію про сплату заборгованості за невиконання зобов'язань по відшкодуванню витрат на комунальні послуги від 14.02.2017 за № 01-16/177.

В свою чергу, відповідач направив відповідь про відмову у задоволенні претензійної вимоги, у зв'язку із припиненням діяльності відділень ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на території Луганської області та дії непереборної сили, передбаченої п. 6.1. договору.

Однак, колегія суддів зазначає, що зазначені обставини не звільняють сторону від виконання зобов'язань за договором та зазначене не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення умов договору, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, фактичним місцезнаходженням підприємства позивача є : Донецька область, місто Горлівка - територія проведення антитерористичної операції (згідно з Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України»). Проте, з моменту оголошення проведення антитерористичної операції балансоутримувач працював у штатному режимі та надавав відповідачу (орендарю) послуги, визначені договором, в повному обсязі, а саме, цілодобово забезпечував банкомат орендаря електричною енергією у період червень - липень, вересень 2014 року.

Крім того, звернень чи листів щодо відключення банкомату від електроенергії та припинення виконання зобов'язань за договором з боку відповідача за весь цей час не надходило. Послуги відповідачу перестали надаватись лише з жовтня 2014 року, плата за послуги також не нараховувалась.

Апелянт також зазначає, що у зв'язку із запровадженням антитерористичної операції та на підставі ст. 617 ЦК України, він звільняється від виконання зобов'язання. Однак, колегія суддів не погоджується з таким твердженням відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до зазначеної вище статті, особа звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, а не від обов'язку виконання зобов'язання і лише за умови, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Також, відповідачем не доведено факт настання обставин непереборної сили. Оскільки, відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Отже, з метою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, відповідач повинен був надати позивачу сертифікат Торгово-промислової палати України, як того вимагає Закон. Проте, з моменту оголошення проведення АТО і до сьогодні жодних документів, що підтверджують настання обставин непереборної сили відповідачем не було надано, а ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що договором про відшкодування комунальних послуг від 01.08.2013 за №30/3334-13/447 не передбачено звільнення сторін від відповідальності за невиконання договірних зобов'язань з підстав виникнення обставин непереборної сили.

Як вбачається з апеляційної скарги, відповідач наполягає на застосуванні до спірних зобов'язань вимог ч. 6 ст. 762 ЦК України, яка безпосередньо регулює права та обов'язки сторін за договором найму (оренди).

Однак, застосування зазначеної норми до правовідносин балансоутримувача та орендаря за договором від 01.08.2013 за №30/3334-13/447 є безпідставним, оскільки спір виник за договором про відшкодування комунальних послуг, а не за договором найму (оренди) нерухомого майна, а тому, суть та правова природа цих договорів різна. Таким чином, застосування норми права, яка не відповідає змісту (предмету) зобов'язання суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що відповідач в установленому порядку обставини, на які посилається позивач, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення 884,75 грн. (заборгованості), нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Крім того, керуючись статтею 625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь: 59,93 грн. (3% річних) та 391,52 грн. (інфляційних втрат).

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1. постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

В свою чергу, п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. М 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" (з посиланням на постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. № 23/466 та на лист Верховного суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997р. № 62-97р) зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних с способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 23.01.2012 у справі №37/64.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що на відміну від пені, 3% річних та інфляційні втрати розраховуються за весь період прострочення, а не за шість місяців.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 59,93 грн. (3% річних) та 391,52 грн. (інфляційних втрат), нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі апелянт також наполягає на застосування строку позовної давності. У зв'язку з чим, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та починає перебіг від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч 1. ст. 257, ч.1 ст. 261 ЦК України).

Пунктом 4.4. договору про відшкодування комунальних витрат від 01.08.2013 N930/3334-13/447 передбачено, що орендар здійснює оплату за надані послуги шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок балансоутримувача до 10 числа місяця наступного за звітним.

Таким чином, з урахуванням пункту 4.4 договору, послуги із забезпечення банкомату електричною енергією надані відповідачу у червні 2014 року, останній повинен був оплатити до 10 липня 2014 року; у липні 2014 року - до 10 серпня 2014 року; у вересні 2014 - до 10 жовтня 2014 року.

Враховуючи початок перебігу строку, строк позовної давності по зобов'язанням зі сплати наданих послуг за червень 2014 року сплинув 11.07.2017 року, за липень 2014 року - 11.08.2017 року, за вересень 2014 року - 11.10.2017 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява подана позивачем до відділення поштового зв'язку - 08.07.2017, тобто до закінчення строку позовної давності, таким чином, позивачем не порушені вимоги ст. 257 ЦК України щодо обчислення строків позовної давності.

Таким чином, місцевий господарський суд вірно зазначив, що, оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача, за захистом якого той звернувся до суду, порушено відповідачем, то позовні вимоги про стягнення 1336,20 грн. слід задовольнити в повному обсязі.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав для його скасовування або зміни не має.

Таким чином, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі №910/13170/17 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі №910/13170/17 підлягає залишенню без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі №910/13170/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі №910/13170/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/13170/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, встановленому главою 2 розділу IV ГПК України.

Повний текст складено та підписано 25.01.2018

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Коротун