ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/2073/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Бєляновського В.В.,

суддів: Величко Т.А., Жекова В.І.

при секретарі - Колбасовій О.Ф.

за участю представників:

Від Одеської міської ради: Степанишина А.С.

Від ПАТ „МАРФІН БАНК": Бланковська Г.О.

Від третіх осіб: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства „МАРФІН БАНК" та ОСОБА_4

на рішення господарського суду Одеської області від 06 листопада 2017р., суддя в І інстанції Демешин О.А., повний текст якого було складено 08.11.2017 року в м. Одесі

у справі № 916/2073/17

за позовом: Одеської міської ради

до відповідача: Публічного акціонерного товариства „МАРФІН БАНК"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 та ОСОБА_5

про витребування майна

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року Одеська міська рада звернулася до господарського суду Одеської області з позовом до Публічного акціонерного товариства „МАРФІН БАНК" про витребування з незаконного володіння відповідача на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради нежитлового приміщення № 201, загальною площею 151,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірне нежитлове приміщення).

В обґрунтування пред'явлених вимог Одеська міська рада посилалася на те, що спірне нежитлове приміщення належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Одеси. 01.07.2003 року між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Телекомпанія «АРС», генеральним директором якого на той час був ОСОБА_5 було укладено договір оренди № 321/206, за умовами якого товариству було передано у строкове платне користування нежитлове приміщення технічного поверху, загальною площею 262,3 кв.м., розташоване в АДРЕСА_1, строк дії якого закінчився 01.07.2006 року. Втім, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2006 року у справі № 2-4696/206 було визнано за ОСОБА_5 право власності на нежитлове приміщення площею 262,3 кв.м. технічного поверху, в будинку АДРЕСА_1.

У наступному, ОСОБА_5 за договором купівлі - продажу від 21.12.2006р. продав це нежитлове приміщення ОСОБА_4 Останній у свою чергу звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом про розподіл цього нежитлового приміщення на два окремих приміщення та рішенням останнього від 04.04.2008 року у справі № 2-2767/08 визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення № 200, загальною площею 111,1 кв.м., та нежитлове приміщення № 201, загальною площею 151,2 кв.м., розташовані в АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.07.2008 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2006 року у справі № 2-4696/206 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції та згодом ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.04.2011р. у справі № 2-2000/2011 позовні вимоги ОСОБА_5 до Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення площею 262,3 кв.м. технічного поверху в будинку АДРЕСА_1 залишено без розгляду.

У наступному, рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.07.2017 року у справі № 520/4114/16-ц позов Одеської міської ради задоволено, усунено їй перешкоди шляхом зобов'язання ОСОБА_4 звільнити нежитлове приміщення № 200, загальною площею 111,1 кв.м. по АДРЕСА_1 та витребувано у останнього зазначене нежитлове приміщення на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 02.08.2017р. № 93530279 власником спірного нежитлового приміщення № 201 на теперішній час є ПАТ „МАРФІН БАНК" на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 22.01.2015р., укладеного з ОСОБА_4

Позивач зазначав, що спірне нежитлове приміщення вибуло з комунальної власності незаконно й поза волею власника - територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси, у наступному скасованого апеляційним судом Одеської області, адже Одеською міською радою жодних рішень щодо відчуження спірного нежитлового приміщення не приймалось.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач на підставі ст. ст. 316, 317, 319, 321, 388 ЦК України просив витребувати з незаконного володіння відповідача спірне нежитлове приміщення № 201, загальною площею 151,2 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1, на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.

ПАТ „МАРФІН БАНК" заперечувало проти позову посилаючись на те, що спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння позивача з його волі, згідно з укладеним ним договором оренди; у Одеської міської ради відсутні правовстановлюючі документи на спірне нежитлове приміщення; позивачем не надано доказів реєстрації права власності на спірне майно за Одеською міською радою. Одночасно відповідач заявив про застосування позовної давності до пред'явлених вимог, початок перебігу якої, на його думку, слід відраховувати з 01.07.2006 року, тобто після спливу строку дії договору оренди від 01.07.2003р., адже позивач мав піклуватися про своє майно.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 22.08.2017 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням господарського суду Одеської області від 06.11.2017 року позов задоволено у повному обсязі з мотивів обґрунтованості позовних вимог. Витребувано нежитлове приміщення № 201, загальною площею 151,2 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, з незаконного володіння публічного акціонерного товариства "МАРФІН БАНК" на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Стягнуто з публічного акціонерного товариства "МАРФІН БАНК" на користь Одеської міської ради 1600 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ПАТ „МАРФІН БАНК" звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Апеляційна скарга обґрунтована порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 321, 328, 330, 388, 256, 257, 267 ЦК України.

Також, до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_4, який просить рішення господарського суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Апеляційна скарга обґрунтована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий суд визнав встановленими, невідповідністю викладених у рішенні висновків місцевого суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права, а саме: ст. 41 Конституції України, ст. ст. 386, 387, 388, 391, 400 ЦК України, ст. ст. 33, 34 ГПК України.

У відзиві на апеляційні скарги Одеська міська рада заперечує проти їх задоволення посилаючись на безпідставність викладених у них доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Про день, час і місце розгляду апеляційних скарг усі учасники судового процесу заздалегідь були повідомлені належним чином, проте третя особа ОСОБА_5 не скористався наданим законом правом на участь в засіданні суду.

Обговоривши доводи апеляційних скарг та заперечення на них, вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, в період існування СРСР, згідно з вимогами ст. 11 Конституції СРСР 1977 року державі належало на праві власності майно всіх державних, торгівельних та комунальних підприємств, організованих державою, житловий фонд, а також інше майно, необхідне для виконання завдань, що стоять перед державою.

З прийняттям у 1990 році Закону СРСР "Про заснування поста Президента СРСР і внесення змін та доповнень до Конституції (Основного Закону) СРСР" державною власністю стала загальносоюзна власність, власність союзних республік, власність автономних республік, автономних областей, автономних округів, країв, областей та інших адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).

Відповідно до ст. 31 Закону Української РСР "Про власність", чинного на момент виникнення спірних правовідносин, до державної власності в Україні належала загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).

Відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону УРСР "Про власність" суб'єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Пунктом 5 постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 р. "Про введення в дію Закону УРСР "Про власність" Раді Міністрів України було доручено забезпечити за участю Кримської АРСР, а також виконавчих комітетів обласних рад народних депутатів розмежування майна між власністю Української РСР та власністю відповідно Кримської АРСР, міста Києва та інших областей.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно - територіальних одиниць (комунальною власністю)" було затверджено перелік державного майна, яке передається у власність адміністративно - територіальних одиниць (комунальну власність), а також встановлено перелік державного майна, яке залишається в загальнодержавній власності.

Переліком державного майна України, що передається до власності адміністративно територіальних одиниць (комунальної власності), затвердженим цією постановою, визначено, що до комунальної власності передано житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів, житлово - експлуатаційні, житлово- комунальні, ремонтно - будівельні та інші організації, пов'язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.

Передача державного майна, яке перебуває у віданні міністерств і відомств України, інших органів, уповноважених управляти державним майном, до складу комунальної власності, а також від однієї адміністративно-територіальної одиниці до іншої здійснюється безоплатно стосовно порядку, передбаченого постановою Ради Міністрів УРСР від 28 квітня 1980р. N 285 "Про порядок передачі підприємств, об'єднань, організацій, установ, будинків і споруд".

У наступному, постанова Ради Міністрів УРСР від 28 квітня 1980р., № 285 втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 21.09.1998р. № 1482 "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", відповідно до якої відбувалося набуття права власності Одеської міської ради на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1, у м. Одеса.

Відповідно до абз. 3 ч. 1. ст. 4 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" передача об'єктів з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій - щодо об'єктів, визначених в абзаці шостому частини першої статті 2 цього Закону, та нерухомого майна, призначеного виключно для розміщення дошкільних навчальних закладів. Згідно з абз. 6 ч. 1. ст. 2 цього Закону об'єктами передачі згідно з цим Законом є: об'єкти житлового фонду (у тому числі гуртожитки як об'єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини) та інші об'єкти соціальної інфраструктури (навчальні заклади, заклади культури (крім кінотеатрів), фізичної культури та спорту, охорони здоров'я (крім санаторіїв, профілакторіїв, будинків відпочинку та аптек), соціального забезпечення, дитячі оздоровчі табори), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій (далі - підприємств) або не увійшли до статутного капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі не завершені будівництвом.

Відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991р. № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно - територіальних одиниць (комунальною власністю)» жилі будинки з усіма вбудованими нежилими приміщеннями, що були розташовані на території м. Одеси, передано до комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закон Української РСР "Про власність", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством України. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону та цілям діяльності підприємства. До права повного господарського відання застосовуються правила про право власності, якщо інше не встановлено законодавчими актами України.

Так, листом Міністерства транспорту України від 04.04.2001р. № 3/7-6б-4959 було погоджено звернення Укрзалізниці щодо передачі з державної у комунальну власність Одеської міської ради 214 житлових будинків загальною площею 327,3 тис. кв.м.

Відповідно до зазначеного листа, між Одеською залізницею та комунальним підприємством "Житлово-експлуатаційне об'єднання Київського району" 13.08.2002 року було укладено договір, згідно з яким Залізниця передала на баланс КП "ЖЕО Київського району" житловий фонд, до якого включений житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.11.2002р. № 473 "Про затвердження актів приймання-передачі до комунальної власності територіальної громади м. Одеси жилих будинків та інженерних мереж, котельні, бойлерних, насосної станції управління Одеської залізниці, які розташовані у Малиновському, Київському районах" було затверджено акти приймання-передачі до комунальної власності територіальної громади м. Одеси жилих будинків та інженерних мереж, котельні, бойлерних, насосної станції розташованих у Малиновському, Київському районах, а також перелік жилих будинків управління Одеської залізниці, що підлягають передачі до комунальної власності територіальної громади м. Одеси, в якому міститься житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, що є додатком до цього рішення.

Відповідно до ст. 35 Закону Української РСР "Про власність", в редакції чинній на момент прийняття вищезгаданого рішення, об'єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об'єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров'я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв'язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб'єктами права власності.

Таким чином, судом установлено, що у листопаді 2002 року, на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 23.11.2002р. № 473, жилий будинок разом із нежитловим приміщенням розташований в АДРЕСА_1 було передано до комунальної власності територіальної громади м. Одеси.

Отже, спірне нежитлове приміщення технічного поверху № 201, загальною площею 151,2 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Одеси на підставі Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" та рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.11.2002 р. № 473.

Відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно", затвердженого наказом Міністра юстиції України від 07.02.2002р. №7/5, та розпорядження Одеського міського голови від 23.05.2002р. №715-01р "Про оформлення свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна" виконавчим комітетом Одеської міської ради 05.07.2004 року було прийнято рішення № 370 "Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси", яким зобов'язано комунальне підприємство "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" провести технічну інвентаризацію об'єктів нежитлового фонду комунальної власності, у тому числі приміщення технічного поверху № 501, що розташоване за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_1, і оформити та видати Одеській міській раді свідоцтво про право власності на об'єкт та зареєструвати його за Одеською міською радою.

У наступному, 01.07.2003 року між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Телекомпанія «АРС» (орендар), генеральним директором якого на той час був ОСОБА_5, було укладено договір оренди № 321/206, за умовами якого товариству було передано у строкове платне користування нежитлове приміщення технічного поверху, загальною площею 262,3 кв.м., яке розташоване в АДРЕСА_1 та належить на праві власності територіальній громаді м. Одеси, строком на три роки, тобто до 01.07.2006 року.

Разом з тим, у липні 2006 року, після закінчення строку дії договору оренди № 321/206 від 01.07.2003р., орендар не повернув орендоване за цим договором комунальне майно орендодавцю, а генеральний директор ТОВ «Телекомпанія «АРС» ОСОБА_5, як фізична особа, звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом до Одеської міської ради про визнання за ним права власності на вказане нежитлове приміщення. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2006 року у справі № 2-4696/206 було визнано за ОСОБА_5 право власності на нежитлове приміщення площею 262,3 кв.м. технічного поверху, в будинку АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення районного суду комунальне підприємство "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" 20.09.2006 року провело реєстрацію права власності на це нежитлове приміщення за ОСОБА_5

21.12.2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі - продажу, відповідно до якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_4 купив нежитлове приміщення, загальною площею 262,3 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1. У п. 1 даного договору вказано, що зазначене нежитлове приміщення належить продавцю - ОСОБА_5 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2006 року у справі № 2-4696/206. Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом шостої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 5-2947.

Згодом ОСОБА_4 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про розподіл цього нежитлового приміщення на два окремих приміщення та визнання права власності на них як на окремі об'єкти нерухомості. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.04.2008 року у справі № 2-2767/08 визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення № 200, загальною площею 111,1 кв.м., та нежитлове приміщення № 201, загальною площею 151,2 кв.м., розташовані в АДРЕСА_1.

Також судом установлено, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.07.2008 року скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2006 року у справі № 2-4696/206, яке стало підставою для реєстрації права власності на нежитлове приміщення за ОСОБА_5 та укладення 21.12.2006р. договору купівлі - продажу нежитлового приміщення, загальною площею 262,3 кв.м., між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.04.2011р. у справі № 2-2000/2011 позовні вимоги ОСОБА_5 до Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення площею 262,3 кв.м. технічного поверху в будинку АДРЕСА_1 залишено без розгляду.

У наступному, рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.07.2017 року у справі № 520/4114/16-ц позов Одеської міської ради задоволено, усунено їй перешкоди шляхом зобов'язання ОСОБА_4 звільнити нежитлове приміщення № 200, загальною площею 111,1 кв.м. по АДРЕСА_1 та витребувано у останнього зазначене нежитлове приміщення на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Вказаним рішенням встановлено факт, що право комунальної власності на нежитлове приміщення площею 262,3 кв.м. технічного поверху, в будинку АДРЕСА_1, яке належало до нежитлового фонду, виникло у Одеської міської ради на підставі ч. 2 ст. 32 Закону України «Про власність», постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно - територіальних одиниць (комунальною власністю)" та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991р. № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно - територіальних одиниць (комунальною власністю)».

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної процесуальної норми, неодмінною умовою її застосування є участь тих самих осіб або особи, щодо якої встановлено ці обставини, як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні обставини, що мають значення для справи, що розглядається.

Вищевказана обставина встановлена рішенням суду, що набрало законної сили, у справі де брали участь Одеська міська рада, ПАТ «Марфін Банк», ОСОБА_4, ОСОБА_5, а тому вона не повинна доводитися знову у даній справі.

Преюдиціальні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення одним з основоположних аспектів верховенства права принципу юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 02.08.2017р. № 93530279 власником спірного нежитлового приміщення № 201 на теперішній час є ПАТ „МАРФІН БАНК" на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 22.01.2015р., укладеного з ОСОБА_4

Таким чином, судом установлено, що на момент звернення позивача до господарського суду з даним позовом власником спірного нежитлового приміщення є ПАТ «МАРФІН БАНК».

Звертаючись до господарського суду з даним позовом Одеська міська рада вказує те, що оскільки рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2006 року у справі № 2-4696/206, яким було визнано за ОСОБА_5 право власності на нежитлове приміщення загальною площею 262,3 кв.м. технічного поверху, в будинку АДРЕСА_1 та яке стало підставою для укладення 21.12.2006р. договору купівлі - продажу цього нежитлового приміщення між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, скасовано в установленому законом порядку, то спірне нежитлове приміщення, яке було відчужено за вказаним договором особою, яка не мала права його відчужувати, оскільки не була власником цього майна, може бути витребувано від добросовісного набувача на користь власника, тобто територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України.

З огляду на встановлені обставини даної справи колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Отже, можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем.

Як встановлено судом, ПАТ "МАРФІН БАНК" є особою, яка не знала і не могла знати про те, що особа, у якої майно придбано, не має права його відчужувати, тобто є добросовісним набувачем в силу ч. 1 ст. 388 ЦК України, що сторонами не заперечується.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, статтею 388 ЦК України передбачена можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Таким є правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21.12.2016 № 6-2233цс16.

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 ст. 388 ЦК України.

І у такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором, яким у даній справі є договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 22.01.2015р., укладений ОСОБА_4 з ПАТ «МАРФІН БАНК», права відчужувати це майно.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень господарських судів з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (постанова Верховного Суду України від 11.10.2011р. у справі № 5002-8/5447-2010).

У даній справі судом установлено, що спірне нежитлове приміщення № 201, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, перебувало в комунальній власності територіальної громади м. Одеси. Зазначений об'єкт нерухомого майна уповноваженими територіальною громадою м. Одеси органами в жодний спосіб не відчужувався.

Право приватної власності на вказане приміщення було зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі пред'явленого ним комунальному підприємству «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2006р. у справі № 2-4696/206 про визнання за ним права власності на це приміщення.

Стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. № 1952-ІV, в редакції чинній на час здійснення державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на спірне нежитлове приміщення, передбачала підстави для державної реєстрації прав та їх обмежень. Згідно з цією статтею підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, зокрема, є рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Разом з тим, судом також установлено, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.07.2008 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2006 року у справі № 2-4696/206, яке стало підставою для реєстрації за ОСОБА_5 права приватної власності на спірне нежитлове приміщення та укладення 21.12.2006р. договору купівлі - продажу цього нежитлового приміщення між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, як незаконне було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У наступному, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.04.2011р. у справі № 2-2000/2011 позовні вимоги ОСОБА_5 до Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення площею 262,3 кв.м. технічного поверху в будинку АДРЕСА_1 залишено без розгляду.

Таким чином, судом установлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 набув право власності на спірне нежитлове приміщення з використанням незаконного рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2006 року, що свідчить про вибуття вищевказаного нерухомого майна з володіння Одеської міської ради не з її волі, а внаслідок незаконних дій сторонніх осіб.

Апеляційним судом на підставі ретельної правової оцінки наявних у справі доказів, зокрема, рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.04.2008р. у справі № 2-2767/08, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.04.2008р. № 18600966, технічних паспортів на нежитлове приміщення виготовлених КП «ОМБТІ та РОН», рішень виконавчого комітету Одеської міськради від 29.11.2002р. № 473 та від 05.07.2004р. № 370 з додатками до них, з достовірністю установлено, що спірне нежитлове приміщення є самостійним об'єктом користування, не є допоміжним, тобто таким, що призначене для забезпечення експлуатації житлового будинку і побутового обслуговування його мешканців, та входить до складу нежитлового приміщення загальною площею 262,3 кв.м. Вказані обставини відповідачем та третіми особами не спростовані.

З огляду на наведене та враховуючи, що спірне нежитлове приміщення № 201, загальною площею 151,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вибуло з володіння позивача поза його волею і у наступному право власності на вказане майно було зареєстровано за відповідачем, то місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для витребування зазначеного майна у відповідача, який набув його за відплатним договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 22.01.2015р., укладеного з ОСОБА_4

Викладені відповідачем у запереченнях проти позову, а також в апеляційних скаргах відповідача та третьої особи доводи стосовно того, що спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння позивача з його волі, згідно з укладеним ним договором оренди; у Одеської міської ради відсутні правовстановлюючі документи на спірне нежитлове приміщення; позивачем не надано доказів реєстрації права власності на спірне майно за Одеською міською радою, апеляційним судом не приймаються до уваги, з огляду на таке.

Право власності позивача на спірне нежитлове приміщення виникло ще у 1991 році і регулювалося чинним на той час законодавством - Законом України «Про власність» та постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно - територіальних одиниць (комунальною власністю)".

Станом на час виникнення у позивача права власності на спірне майно, чинний Цивільний кодекс УРСР у редакції від 18.07.1963р. не передбачав обов'язкової державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

01.07.2003 року Одеська міська рада, як власник спірного нерухомого майна, в особі уповноваженого нею органу - Представництва по управлінню комунальною власністю передала спірне нежитлове приміщення в оренду юридичній особі - ТОВ «Телекомпанія «АРС», строком до 01.07.2006 року.

З набранням чинності 01.01.2004 року Цивільного кодексу України, відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту України від 07.02.2002р. № 7/5, у липні 2004 року Одеська міська рада вчинила дії необхідні для здійснення обліку та державної реєстрації об'єктів комунальної власності, зокрема і спірного об'єкту нерухомого майна.

Разом з тим, у липні 2006 року, після закінчення строку дії договору оренди, орендар ТОВ «Телекомпанія «АРС» не повернув орендоване за цим договором майно його власнику - Одеській міській раді, а генеральний директор ТОВ «Телекомпанія «АРС» ОСОБА_5, як фізична особа, звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом про визнання за ним, як за фізичною особою, права власності на спірне нежитлове приміщення та у серпні 2006 року, не з волі Одеської міської ради, а на підставі незаконного рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2006 року, у наступному скасованого апеляційним судом Одеської області, спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь - якої особи, у тому числі і від добросовісного набувача, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Колегія суддів також вважає, що у спірних правовідносинах не вбачається порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

§ 1 ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Колегія суддів зазначає, що Конвенція має сприйматись як „живий інструмент", її положення мають тлумачитись динамічно, тобто, одне й те саме положення в різних історичних умовах цілком може втрачати свою актуальність. Слід враховувати, що рішення ЄСПЛ стосуються конкретної справи, в яких іноді використовуються концепції, не відомі українській правовій системі, що ускладнює застосування висновків у конкретній справі до окремої справи, що розглядається судом України.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом його витребування на користь держави (територіальної громади).

Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР і з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, Закону України від 29.06. 2004р. №1906-ІV "Про міжнародні договори України" застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

У даній справі з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності ПАТ «МАРФІН БАНК» критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном.

Витребування спірного майна на користь територіальної громади з володіння ПАТ «МАРФІН БАНК» відповідає критерію законності: витребування із його власності спірного майна здійснюється на підставі статті 388 ЦК України у зв'язку з безпідставним неправомірним заволодінням майном територіальної громади м. Одеси, норма якої відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви та уявлення відповідача щодо правильності тлумачення та застосування цієї норми судом не можуть свідчити про незаконність втручання у право на мирне володіння майном.

Крім того, з огляду на положення статей 1, 16 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй. Нерухоме майно, що є у комунальній власності територіальних громад, - це одна зі складових матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування.

Отже, правовідносини, пов'язані з вибуттям нерухомого майна з комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) вибуття майна з власності територіальної громади цьому суспільному інтересу не відповідає.

Крім того, ЄСПЛ визнає за державою право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» при визначенні суспільного інтересу в контексті втручання в право мирного володіння майном. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку існування проблеми, що становить суспільний інтерес, яка б вимагала заходів втручання. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (рішення від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

У даній справі "суспільним", "публічним" інтересом звернення позивача до суду з вимогою витребування комунального майна із володіння відповідача є задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, яке існувало до порушення права комунальної власності, захист такого права шляхом повернення до комунальної власності її об'єкту, який був переданий ПАТ «МАРФІН БАНК» внаслідок порушення чинного законодавства при первинному відчуженні комунального майна.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.

Відповідно до частини першої статті 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, судове рішення - це основний акт правосуддя, акт реалізації конституційних повноважень органу державної, судової влади, яким вирішується правовий спір від імені держави Україна. Тому для держави і суспільства незаперечний інтерес становить повага до судового рішення, визнання обов'язковості його виконання, довіра до прийнятих судами рішень.

У даній справі судом установлено, що з метою неправомірного вибуття нерухомого майна з володіння територіальної громади було використано незаконне рішення районного суду, у наступному скасоване апеляційним судом. З огляду на зазначене, суспільний інтерес у вимогах позивача щодо втручання в право власності відповідача полягає також у забезпеченні додержання однієї з основних засад судового провадження - обов'язковості судового рішення, в утвердженні принципів поваги і довіри до судових рішень, у формуванні правозастосовної практики, яка унеможливлює використання незаконних судових рішень для неправомірного заволодіння майном і подальшого його відчуження.

Отже, встановлені судом під час розгляду справи обставини й факти, з огляду на зміст поняття «суспільного», «публічного» інтересу у вимогах позивача, не дають підстав для висновку про порушення принципу «пропорційності».

Одним із елементів дотримання принципу пропорційності при втручанні у право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації. Однак, відповідач у даній справі зустрічні вимоги про надання йому компенсації не заявляв і відповідач не позбавлений права у наступному звернутися до суду із відповідним позовом про відшкодування йому компенсації вартості витребуваного майна, збитків, що сприятиме дотриманню принципу пропорційності.

Отже, позовні вимоги Одеської міськради не можуть вважатись такими, у зв'язку із задоволенням яких порушується § 1 ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, через дотримання принципу законності втручання у право на мирне володіння майном, відповідності такого втручання суспільному інтересу, його пропорційності.

Разом з тим, під час розгляду даної справи відповідачем - ПАТ «МАРФІН БАНК» було подано до суду заяву про застосування позовної давності.

При цьому, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Положеннями ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 2 ЦК України визначено, що учасниками цивільних відносин є держава Україна, територіальні громади, які згідно зі статтями 167, 169, 170, 172 ЦК набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи державної влади, органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Строк, у межах якого пред'являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) Цивільним кодексом визначено як позовна давність (ст. 256 ЦК України).

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), перебіг якої, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини такого порушення.

За приписами ст. 33 ГПК України, в редакції чинній на момент звернення до господарського суду з даним позовом, саме на позивача покладений обов'язок довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Принцип "належного урядування" передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії", заява № 33202/96, п. 120, "Онер'їлдіз проти Туреччини", заява № 48939/99, п. 128, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72).

Необмеженість строків оскарження має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу "належного урядування" та вимозі "законності", закріпленим у статті 1 Першого протоколу (п. 73 рішення у справі "Рисовський проти України", заява № 29979/04).

Статтею 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Переривання перебігу строку позовної давності полягає у тому, що час, який минув до настання обставин, з якої закон пов'язує перерву, не зараховується в строк позовної давності, і строк позовної давності, після перерви, починає перебіг з початку на весь строк, передбачений в законі для означених вимог. При цьому обставини, що переривають перебіг строку, можуть виникнути в будь - який момент до його закінчення.

Наявні у справі матеріали беззаперечно свідчать про те, що станом на серпень 2007 року Одеській міській раді було достовірно відомо про те, що її права як власника комунального майна були порушені внаслідок відчуження спірного нежитлового приміщення.

Так, ухвалою господарського суду Одеської області від 28.03.2007 року було порушено провадження у справі № 17/59-07-2604 за позовом Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телекомпанія «АРС» про виселення із займаного приміщення загальною площею 262,3 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1, що орендувалося ним за договором оренди № 321/206 від 01.07.2003р., та стягнення заборгованості по орендній платі в сумі 32 829,33 грн. (тобто після припинення орендних правовідносин між сторонами за вказаним договором), що сторонами не заперечується.

В процесі розгляду цієї справи відповідач звернувся до суду з клопотанням про припинення провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України у зв'язку з тим, що спірне нежитлове приміщення, яке є предметом спору у справі, належить на праві власності фізичній особі ОСОБА_4, в підтвердження чого відповідач подав суду договір купівлі - продажу від 21.12.2006р. укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом шостої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 5-2947, а також витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 27.08.2007 року вказане клопотання ТОВ «Телекомпанія «АРС» було задоволено і провадження у справі № 17/59-07-2604 припинено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України у зв'язку з непідвідомчістю даного спору господарським судам України (а.с. 136-137).

Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради брало участь у розгляді цієї справи № 17/59-07-2604 та його представник ОСОБА_8, повноваження якої підтверджувалися довіреністю, була присутня в засіданні господарського суду 27.08.2007 року.

Відповідно до Положення про Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 26.03.2003р. № 1040-ІV, Представництво по управлінню комунальною власністю є виконавчим органом Одеської міської ради, їй підзвітний та підконтрольний, який є єдиним спеціальним органом по управлінню, приватизації, здійсненні обліку і інвентаризації комунального майна, а також здійснює повноваження щодо передачі комунального майна в оренду суб'єктам господарювання.

Таким чином, на підставі правової оцінки наявних у справі доказів та з урахуванням судових актів у справі № 17/59-07-2604, апеляційним судом з достовірністю установлено, що не пізніше 27.08.2007 року, тобто з дня винесення господарським судом Одеської області ухвали від 27.08.2007 року у вказаній справі, Одеській міській раді в особі уповноваженого нею органу по управлінню комунальним майном було достеменно відомо про порушення свого права та про особу, яка його порушила - ОСОБА_4 - власника і фактичного володільця спірного нежитлового приміщення, тобто про особу, яка порушує право власності Одеської міської ради, утримуючи майно у себе, оскільки представник міськради приймав участь у судових засіданнях по цій справі. А тому, саме з цієї дати починається перебіг строку позовної давності, який сплив 27.08.2010 року.

Одеська міська рада звернулася до господарського суду з даним позовом 21.08.2017 року, що підтверджується відміткою канцелярії суду на першому аркуші позовної заяви, тобто поза межами загального строку позовної давності.

При цьому, Одеська міська рада, набувши статусу позивача у даній справі, доказів поважності причин пропуску звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права не надала і таких доказів в матеріалах справи не міститься.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Відхиляючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності місцевий господарський суд послався на те, що як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 02.08.2017р. за № 93530279 - за ПАТ „Марфін Банк" право власності на спірне нежитлове приміщення було зареєстровано 22.01.2015р. на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя № 60 від 22.01.2015р., отже, на думку суду, підстави для звернення з позовом про витребування майна з незаконного володіння у позивача виникли з 22.01.2015р., тому трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, ним не пропущено.

Проте, такий висновок місцевого суду є помилковим з огляду на те, що заміна особи, яка є фактичним володільцем майна, у зв'язку з його відчуженням особою, яка не мала права його відчужувати, не є підставою вважати, що строк позовної давності почав перебіг заново.

Згідно з ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Оскільки повернення майна у зв'язку з його витребуванням з чужого незаконного володіння є позадоговірним зобов'язанням, в якому володілець майна є боржником, то заміна цього боржника не зупиняє та не перериває перебігу позовної давності за правилами ст.ст. 263, 264 ЦК України.

Також, у даному випадку позовна давність не переривається у зв'язку із зверненням Одеської міської ради у квітні 2016 року до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ПАТ «МАРФІН БАНК» про усунення перешкод у користуванні майном і витребування майна з чужого незаконного володіння (стосовно спірного нежитлового приміщення) у справі № 520/4114/16-ц, провадження в якій було закрито ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.07.2017 року з тих підстав, що спір у цій частині не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України), оскільки вказана обставина виникла майже через шість років після закінчення строку позовної давності.

Враховуючи усе вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що встановлені фактичні обставини справи свідчать про пропущення Одеською міською радою строку позовної давності за вимогами про витребування спірного нежитлового приміщення із чужого незаконного володіння, що згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності.

За таких обставин, взявши до уваги заяву відповідача про застосування позовної давності, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Одеської міської ради.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 06.12.2010р. у справі № 3-13г10, згідно з якою при розгляді вимог про витребування майна у його набувачів мають бути враховані всі умови витребування майна від добросовісного набувача, передбачені статтею 388 ЦК України, та застосовані норми матеріального права щодо строків позовної давності, причин і наслідків його пропуску.

При цьому колегія суддів враховує, що згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 29 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р. № 5, на вимоги, передбачені статтями 387, 388 ЦК України, поширюється загальний строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, про що також неодноразово вказував Верховний Суд України у своїх постановах від 06.12.2010р. у справі № 3-13гс10, від 08.06.2016р. у справі № 6-3089цс15, від 22.06.2017р. у справі № 6-1047цс17.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що приймаючи оскаржуване рішення про задоволення позову у повному обсязі місцевий господарський суд надав невірну юридичну оцінку обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, - статтю 261 ЦК України у поєднанні зі статтями 256, 267 цього Кодексу, не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне застосування цих норм та вирішення спору, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 253, 254, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства „МАРФІН БАНК" та ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення господарського суду Одеської області від 06 листопада 2017р. у справі № 916/2073/17 скасувати.

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22.01.2018р.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

Жеков В.І.