ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/2724/16

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

головуючого судді: Жекова В. І.,

суддів: Лашина В. В., Лавриненко Л. В.

(склад колегії суддів визначено, згідно з протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 18.12.2017 р.)

при секретарі судового засідання Чеголя Є. О.,

за участю представників учасників процесу:

ПАТ СБЕРБАНК - не зявився,

ТОВ „ІНВЕСТСЕРВІСКОМПАНІ - не зявився,

ПАТ Туристично- виробнича фірма „Чорне море - не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства СБЕРБАНК

на рішення господарського суду Одеської області від 31.01.2017 р.

у справі №916/2724/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „ІНВЕСТСЕРВІСКОМПАНІ

до Публічного акціонерного товариства Туристично- виробнича фірма „Чорне море

про стягнення 1 600 000 грн.

суддя суду першої інстанції: ОСОБА_1, час та місце ухвалення рішення: 31.01.2017 р., м. Одеса, пр-т Шевченка,29, господарський суд Одеської області, зал судових засідань №16, вступну та резолютивну частину рішення проголошено о 15:20:36, повний текст рішення складений 06.02.2017 р.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 26.12.2017 р. за апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 26.12.2017 р. апеляційна скарга призначена до розгляду на 31.01.2018 р.

Учасники судового процесу, відповідно до ст. 268 ГПК України, належним чином повідомлялись про час і місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.6 ст. 233 ГПК України, в судовому засіданні, яке відбулось 31.01.2018 р., оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

04.10.2016 р. ТОВ „ІНВЕСТСЕРВІСКОМПАНІ звернулося до господарського суду Одеської області з позовною заявою до ПАТ Туристично- виробнича фірма „Чорне море про стягнення 1 600 000 грн. (а.с. 2-4).

Звертаючись із позовом, товариство послалось на те, що на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу цінних паперів, платіжним дорученням №88 від 06.03.2014 р. ТОВ „ІНВЕСТСЕРВІСКОМПАНІ перерахувало ПАТ Туристично-виробнича фірма „Чорне море обумовлену суму забезпечення в розмірі 1 600 000 грн., але додатковою угодою від 30.11.2015 р. сторони дійшли згоди вважати попередній договір таким, що припинився, та здійснити повернення ТОВ „ІНВЕСТСЕРВІСКОМПАНІ раніше перерахованої суми у розмірі 1 600 000 грн. у строк до 31.12.2015 р.

Не виконання додаткової угоди і стало підставою звернення до господарського суду із відповідним позовом.

Рішенням господарського суду Одеської області від 31.01.2017 р. (суддя Рога Н. В.) позов задоволено повністю; стягнуто з ПАТ Туристично-виробнича фірма „Чорне море на користь ТОВ „ІНВЕСТСЕРВІСКОМПАНІ грошові кошти в сумі 1 600 000 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 24 000 грн. (а.с. 130-133).

Задовольняючи позов, господарський суд виходив з того, що у ПАТ Туристично-виробнича фірма „Чорне море виникло зобовязання перед ТОВ „ІНВЕСТСЕРВІСКОМПАНІ щодо повернення грошових коштів в розмірі 1 600 000 грн., що були отримані ним в якості суми забезпечення на виконання п.7 попереднього договору від 06.03.2014 р., а ПАТ Туристично-виробнича фірма „Чорне море доказів належного виконання додаткової угоди від 30.11.2015 р. до попереднього договору суду не надало.

Також, судом було зазначено, що представник ПАТ Туристично-виробнича фірма „Чорне море проти позову не заперечував, але вказав, що у звязку зі скрутним фінансовим становищем, підприємство не мало змоги виконати свої зобовязання.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням, ПАТ СБЕРБАНК звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити, з тих підстав, що оскаржене рішення стосується прав та інтересів ПАТ СБЕРБАНК, зокрема, стягнено заборгованість за попереднім договором купівлі-продажу цінних паперів та накладено арешт на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці ПАТ СБЕРБАНК та на яке останнє набуло право власності на підставі договору іпотеки (іпотечне застереження в договорі).

Також, апелянт послався на те, що рішення з цієї справи може мати ряд несприятливих для ПАТ СБЕРБАНК наслідків: збільшення обсягу кредиторської заборгованості, що як наслідок тягне утруднення або взагалі неможливість виконання грошових зобовязань перед ПАТ СБЕРБАНК; визнання на судовому рівні заборгованості ТОВ „ІНВЕСТСЕРВІСКОМПАНІ та ПАТ Туристично-виробнича фірма „Чорне море за, можливо, фіктивними договорами, що як наслідок породжує правову можливість ТОВ „ІНВЕСТСЕРВІСКОМПАНІ звертатись до суду в порядку ст. 11 Закону про банкрутство ПАТ Туристично-виробнича фірма „Чорне море, що є загрозою для прав і інтересів ПАТ СБЕРБАНК в розрізі забезпечення своєчасного та повного задоволення власних вимог.

30.01.2018 р. ПАТ Туристично-виробнича фірма „Чорне море та ТОВ „ІНВЕСТСЕРВІСКОМПАНІ подали до суду відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили відмовити в її задоволенні, а рішення залишити без змін.

Представники учасників процесу у судове засідання 31.01.2018 р. не зявилися і судова колегія, враховуючи те, що явка учасників процесу не визнавалася обовязковою, вирішила розглянути скаргу за їх відсутністю.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередньою судовою інстанцією належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами ст. 269 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 06.03.2014 р. між ТОВ „ІНВЕСТСЕРВІСКОМПАНІ (покупець) та ПАТ Туристично-виробнича фірма „Чорне море (продавець) був укладений попередній договір купівлі-продажу цінних паперів (а.с. 9-11), згідно якого сторони зобовязалися у строк не пізніше 06.03.2015 р. укласти договір купівлі-продажу цінних паперів (основний договір), у відповідності до якого продавець зобовязується на умовах, викладених у цьому попередньому договорі, передати у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти прості іменні інвестиційні сертифікати ПВНЗІФ „Капітал Інвест (ПВНЗІФ „Ліга-Капітал) та сплатити за інвестиційні сертифікати обумовлену грошову суму.

Відповідно до п.3 попереднього договору, не пізніше 06.03.2015 р. сторони мають здійснити усі передбачені чинним законодавством дії, направлені на укладення основного договору та викупу покупцем інвестиційних сертифікатів.

Згідно з п.6 попереднього договору, договірна ціна придбання інвестиційних сертифікатів складає 1 600 000 грн. Договірна ціна може бути уточнена сторонами у відповідності до умов п.2 цього попереднього договору.

Згідно з п.7 попереднього договору, відповідно до ч.2 ст. 546 ЦК України, в якості забезпечення виконання покупцем своїх зобовязань за цим договором, покупець зобовязується протягом 30 календарних днів з моменту укладення цього попереднього договору сплатити продавцю суму забезпечення в розмірі 1 600 000 грн. У подальшому, при укладенні основного договору, сума забезпечення зараховується в якості оплати договірної ціни придбання інвестиційних сертифікатів.

Відповідно до п.8 попереднього договору, оплата суми забезпечення здійснюється в безготівковій формі на поточний рахунок продавця.

Згідно з п.17 попереднього договору, він набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань, тобто до моменту укладення основного договору або до настання граничної дати укладення основного договору, згідно з п.1 цього попереднього договору.

Згідно з п.20 попереднього договору, сторони домовилися, що питання, не врегульовані цим договором, регламентуються Цивільним та Господарським кодексами України, нормативними актами про цінні папери та іншими актами чинного законодавства України.

На виконання умов попереднього договору, платіжним дорученням №88 від 06.03.2014 р. (а.с. 40) ТОВ „ІНВЕСТСЕРВІСКОМПАНІ перерахувало ПАТ Туристично-виробнича фірма „Чорне море суму забезпечення в розмірі 1 600 000 грн., що також вбачається з виписки за особовим рахунком від 06.03.2014 р. (а.с. 41).

Згідно з додатковою угодою від 30.11.2015 р. (а.с. 12), сторони дійшли згоди вважати попередній договір від 06.03.2014 р. таким, що припинився з 06.03.2015 р.

Згідно з п.2 зазначеної додаткової угоди, продавець зобовязався здійснити повернення покупцю раніше перерахованої на виконання умов попереднього договору суми забезпечення в розмірі 1 600 000 грн. у строк до 31.12.2015 р.

Згідно з п.3 додаткової угоди, з дати виконання продавцем зобовязань щодо повернення покупцю суми забезпечення в розмірі 1 600 000 грн., сторони не будуть мати будь-яких претензій один до одного, що випливають з попереднього договору та цієї додаткової угоди.

Згідно з актом звірки взаєморозрахунків за період з 06.03.2014 р. по 12.09.2016 р., підписаним обома сторонами та скріпленим їх печатками, у ПАТ Туристично-виробнича фірма „Чорне море наявна заборгованість перед ТОВ „ІНВЕСТСЕРВІСКОМПАНІ у сумі 1 600 000 грн.

Станом на дату подачі позовної заяви ПАТ Туристично-виробнича фірма „Чорне море прийнятих на себе зобовязань щодо повернення суми забезпечення в розмірі 1 600 000 грн. не виконало.

Як вбачається з протоколу судового засідання від 31.01.2017 р. (а.с. 127-128), ПАТ Туристично-виробнича фірма „Чорне море визнало позовні вимоги у повному обсязі.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно ч.2 ст. 509 ЦК України, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 174 ГК України, однією з підстав виникнення господарського зобовязання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 175 ГК України, цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку, визнаються майново-господарськими зобов'язанням. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ПАТ Туристично-виробнича фірма „Чорне море доказів належного виконання додаткової угоди від 30.11.2015 р. до попереднього договору від 06.03.2014 р. не надало.

Враховуючи викладене, судова колегія повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість та вмотивованість позовних вимог ТОВ „ІНВЕСТСЕРВІСКОМПАНІ та необхідність їх задоволення у повному обсязі.

При цьому, судова колегія критично оцінює доводи, зазначені в апеляційній скарзі ПАТ СБЕРБАНК, оскільки вони містять характер припущень, наприклад, апелянт зазначає, що: «визнання … заборгованості … ПАТ Туристично-виробнича фірма „Чорне море за, можливо, фіктивними договорами, як наслідок породжує можливість ТОВ „ІНВЕСТСЕРВІСКОМПАНІ звертатись до суду з вимогою про банкрутство ПАТ Туристично-виробнича фірма „Чорне море, що є загрозою для прав і інтересів ПАТ СБЕРБАНК в розрізі забезпечення своєчасного та повного задоволення власних вимог.»

З викладеного судова колегія вважає за можливе зробити висновок, що оскаржене рішення ніяким чином не впливає на права та законні інтереси ПАТ СБЕРБАНК та не зачіпає їх.

Крім того, судом апеляційної інстанції не можуть бути прийняті до уваги й твердження ПАТ СБЕРБАНК щодо того, що оскаржене рішення стосується прав та інтересів ПАТ СБЕРБАНК, зокрема, стягнено заборгованість за попереднім договором купівлі-продажу цінних паперів та накладено арешт на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці ПАТ СБЕРБАНК та на яке останнє набуло право власності на підставі договору іпотеки, з наступних підстав.

Предметом спору з цієї справи є стягнення грошових коштів, на підставі додаткової угоди від 30.11.2015 р., перерахованих ТОВ „ІНВЕСТСЕРВІСКОМПАНІ на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу цінних паперів.

Отже, як вже було проаналізовано, стягнення грошових коштів було здійснено судом на підставі угод (додаткової угоди від 30.11.2015 р. та попереднього договору купівлі-продажу цінних паперів від 06.03.2014 р.), які укладені між ПАТ Туристично-виробнича фірма „Чорне море та ТОВ „ІНВЕСТСЕРВІСКОМПАНІ, тобто ПАТ СБЕРБАНК стороною вказаних угод не було.

ПАТ СБЕРБАНК в апеляційній скарзі вказує на наявність накладеного арешту на якесь нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці ПАТ СБЕРБАНК та на яке останнім набуто право власності на підставі договору іпотеки.

При цьому, ПАТ СБЕРБАНК не зазначає, про яке саме майно йдеться та яким чином воно і накладений на нього арешт стосуються спору у справі №916/2724/16.

Більш того, апелянт не додає до своєї скарги ні договору іпотеки, про який веде мову, ні документів, що підтверджують накладення арешту на нерухоме майно.

Таким чином, проаналізувавши матеріали справи та доводи, викладені в апеляційні скарзі, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення не має стосунку до прав та інтересів ПАТ СБЕРБАНК і не може ніяким чином їх зачіпати.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за наявності обґрунтованих підстав вважати свої інтереси порушеними, ПАТ СБЕРБАНК не позбавлене прав на звернення до суду за їх захистом.

Отже, твердження апелянта щодо того, що судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного судового рішення в неповному обсязі було досліджено всі фактичні обставини справи, які мали суттєве значення для вирішення справи по суті, колегією суддів апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції в повному обсязі було досліджено всі фактичні обставини справи та цілком обґрунтовано було прийнято рішення щодо задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене, судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що оскаржуване рішення суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак підстави для його зміни або скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 233,238,269,270,273,275,276,281-284 ГПК України,

Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 31.01.2017 р. зі справи №916/2724/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ СБЕРБАНК - без задоволення.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено та підписано 01.02.2018 р.

Головуючий суддя: Жеков В. І.

Судді: Лашин В. В.

ОСОБА_2