РІШЕННЯ

15 січня 2018 року м. ТернопільСправа № 921/628/17-г/14

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Руденка О.В.

при секретарі судового засідання Курмило В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1)

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_2)

про cтягнення заборгованості в сумі 34 541,18 грн. (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог)

за участі представників:

позивача : Дядюра Н.О. - довіреність;

відповідача: не з'явився.

Суть справи:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернулась до Господарського суду Тернопільської області із позовом до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про cтягнення заборгованості в сумі 34 541,18 грн.

Ухвалою від 03.11.2017 суд визнав подані матеріали достатніми для прийняття позовної заяви і, як наслідок, порушив провадження по справі та розгляд останньої призначив на 29.11.2017.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання його контрагентом умов договору постачання №19-15, в частині своєчасної та повної оплати вартості поставленого товару, зважаючи на що у відповідача виникла заборгованість, сума якої, з урахуванням штрафних санкцій, заявлена до стягнення у судовому порядку.

Разом з тим, 12.12.2017 від позивача надійшла заява, в порядку ст.22 ГПК України (в редакції кодексу, чинній на момент подання заяви), про зменшення загального розміру позовних вимог, зокрема щодо заявленої до стягнення суми пені.

Розглянувши дану заяву, суд вважає, що остання подана у відповідності до вимог процесуального законодавства, не порушує будь-чиїх прав та охоронюваних законом інтересів, а тому приймається судом, з огляду на що спір розглядається з її урахуванням.

Повноважний представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові та з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідач у судові засідання не з'являвся, витребуваних судом документів, у тому числі відзиву на позов, не подав, хоча про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, в порядку, визначеному процесуальним законодавством та п.3.9.1 постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції". Зокрема, рекомендовані повідомлення про вручення фізичній особі - підприємцю поштових відправлень повернулись на адресу суду із зазначенням причини повернення "за закінченням терміну зберігання".

За таких обставин даний спір вирішується за правилами ч.9 ст.165, ч.2 ст.178 ГПК України, за наявними у справі матеріалами.

Розгляд даного спору здійснювався в режимі відеоконференції із технічною фіксацією судового процесу в порядку ст.ст.197, 222 ГПК України.

Ухвалою суду від 20.12.2017, відповідно до ст.185 ГПК України, справу призначено до судового розгляду по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи представника позивача, судом встановлено наступне.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини. Із даною правовою нормою кореспондуються і положення статті 174 ГК України, за якою господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Як слідує із матеріалів справи, 26 жовтня 2015 року між ФОП ОСОБА_2 (Постачальник) та ФОП ОСОБА_3 (Покупець) було укладено договір постачання №19-15, відповідно до п.1.1. якого Постачальник зобов'язався передати, а Покупець зобов'язався прийняти та оплатити продукти харчування на умовах, визначених у цьому Договорі.

Відповідно до п.п.3.1, 3.2, 3.3, 3.5 цієї угоди, поставка товару здійснюється окремими партіями на підставі усних або письмових заявок Покупця, здійснених за допомогою телефонного або факсимільного зв'язку, на умовах DDP відповідно до Incoterms 2010 Міжнародної торгової палати транспортними засобами на за рахунок Постачальника, за адресою узгодженою сторонами. Оформлення приймання-передачі товару здійснюється в місці здійснення поставки шляхом підписання представниками сторін видаткових накладних та інших товаросупроводжувальних документів.

Датою поставки партії товару є дата підписання уповноваженим представником Покупця видаткової накладної або іншого товаросупроводжувального документу, який був пред'явлений до підпису під час приймання-передачі товару (п.3.7 Договору).

У пунктах 4.1, 4.2 правочину сторонами погоджено, що розрахунки за товар здійснюються у безготівковій формі за кожну поставлену партію товару шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника або в іншій формі та спосіб, не заборонені чинним законодавством України, протягом 10 календарних днів з дати поставки такої партії товару.

Оформлення приймання-передачі товару здійснюється шляхом підписання представниками сторін видаткових накладних та інших товаросупроводжувальних документів (п.6.3. Договору).

Відповідно до п.10.2. Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2015, а відносно грошових зобов'язань - до повного їх виконання.

В подальшому, сторонами було підписано додаток №1 до Договору постачання №19-15, згідно якого Покупець надав Постачальнику зразки підписів матеріально відповідальних осіб, уповноважених на здійснення прийому матеріальних цінностей, а також зразок відтиску печатки підприємця.

На виконання своїх договірних зобов'язань, підприємцем поставлено товар Покупцю на загальну суму 22 500 грн., що підтверджується видатковою накладною №РН-0000024 від 26.10.2015.

Вищезазначений первинний документ бухгалтерського обігу підписаний представниками сторін без будь-яких зауважень та заперечень. Як наслідок, суд вважає належним чином підтвердженим факт поставки відповідачу матеріальних цінностей на загальну суму 22 500 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Аналогічні за змістом норми містяться і в ст.ст. 509, 526 ЦК України.

Взаємовідносини, що склалися між учасниками спору суд кваліфікує як правовідносини, що випливають із договору поставки, згідно якого та в силу ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За таких обставин, сума основної заборгованості перед позивачем станом на час звернення із позовом та вирішення даного спору становить 22 500 грн., яка відповідачем не спростована, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення як заявлені обґрунтовано та правомірно.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно поданого позивачем розрахунку за неналежне виконання умов договору відповідачу за період з 06.11.2015 по 06.10.2017 нараховані 15 % річних в сумі 6 481,85 грн. та інфляційні нарахування в сумі 5 559, 33 грн.

Пунктом 1.12. постанови Пленуму ВГСУ № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 встановлено, що з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши відповідність здійснених позивачем обчислень з урахуванням дати виникнення зобов'язання та в межах періодів існування заборгованості, суд вважає, що до стягнення підлягають 15% річних у розмірі 6 472,15 грн. В решті позовних вимог у цій частині суд відмовляє за їх необґрунтованістю.

Здійснивши перерахунок суми інфляційних нарахувань, суд вважає що стягненню підлягають заявлені суми - 5 559,33 грн. у повному обсязі.

Як наслідок, судом задовольняються вимоги про стягнення з відповідача 22 500 грн. боргу, 5 559,33 грн. інфляційних нарахувань, 6 472,60 грн. - 15% річних як таких, що підтверджені матеріалами справи та законодавчими актами, які регламентують спірні правовідносини.

Судові витрати, в силу ст.129 ГПК України, покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями ст.ст. 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 182, 183, 197, 202, 222, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, ідент. номер НОМЕР_1, дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, іден. номер НОМЕР_2) - 22 500 (двадцять дві тисячі п'ятсот) грн., 5 559 (п'ять тисяч п'ятсот п'ятдесят дев'ять) грн. 33 коп. інфляційних нарахувань, 6 472 (шість тисяч чотириста сімдесят дві) грн. 60 коп. 15% річних та 1599 (одну тисячу п'ятсот дев'яносто дев'ять) грн. 57 коп. в рахунок повернення судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено 23.01.2018

Суддя Руденко О.В.