ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/1234/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: С.В. Таран,

Суддів: Л.О. Будішевської, М.А. Мишкіної,

при секретарі судового засідання І.М. Станковій,

за участю представників:

від позивача участі не брали;

від відповідача ОСОБА_1, довіреність №1 від 09.01.2018, посвідчення адвоката №1796 від 24.02.2012;

від третьої особи ОСОБА_2, довіреність №220/360/д від 20.11.2017;

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів"

на рішення Господарського суду Одеської області, прийняте головуючим суддею Ю.М. Щавинською, суддями: М.І. Никифорчук, Т.Г. Дяченко, 23.10.2017 об 11 год 02 хв, м.Одеса, повний текст складено 30.10.2017,

у справі №916/1234/17

за позовом: Державного підприємства Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконтакт МВС"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Міністерства оборони України

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017р. Державне підприємство Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів" (далі ДП МОУ "Одеський завод будівельних матеріалів") звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконтакт МВС" (далі- ТОВ "Будконтакт МВС") про визнання договору оренди №26/06, укладеного між сторонами, недійсним.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що передача державного майна, що перебуває на балансі Державного підприємства Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів" за оспореним договором була здійснена з порушенням вимог чинного законодавства.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 29.05.2017 порушено провадження у справі №916/1234/17.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 31.07.2017 залучено до участі у справі №916/1234/17 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Міністерство оборони України.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.10.2017 у справі №916/1234/17 (головуючий суддя Ю.М. Щавинська, судді: М.І. Никифорчук, Т.Г. Дяченко) у задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав недоведеності позивачем належними та допустимими доказами, яким саме чином оспорений договір оренди №26/06 від 26.06.2014, укладений між ним та відповідачем, суперечить інтересам позивача та порушує його права.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 23.10.2017 у справі №916/1234/17 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга обгрунтована порушенням порядку передачі державного майна в оренду, визначеним Законом України "Про оренду державного та комунального майна", а також тим, що на момент укладення оспореного договору оренди №26/06 від 26.06.2014 у відповідача була відсутня ліцензія на провадження діяльністі з енергопостачання.

У судовому засіданні 29.01.2018 представник скаржника участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про час та місце його проведення, що підтверджується розпискою від 11.12.2017; представник третьої особи апеляційну скаргу просив задовольнити; представник відповідача проти її задоволення висловив заперечення, при цьому заявив клопотання про закриття апеляційного провадження у даній справі на підставі пункту 2 частини першої статті 264 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з тим, що апеляційна скарга підписана особою, яка не має права її підписувати.

В задоволенні вказаного клопотання слід відмовити, оскільки апеляційна скарга підписана 01.11.2017 представником ОСОБА_3, повноваження якого підтверджуються довіреністю б/н від 13.07.2016, що була додана до апеляційної скарги. Відповідно до вказаної довіреності, яка видана строком на три роки і дійсна до 14.07.2019, ОСОБА_3 уповноважена бути представником в судах загальної юрисдикції, в господарських та адміністративних судах, апеляційних та касаційних інстанціях вказаних судів з усіма правами, які надані відповідним чинним законодавством позивачу, відповідачу, третій особі, чи іншій особі, в тому числі подавати різного роду заяви, позови, скарги, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення в судових установах, які займаються розглядом справи, повністю або частково відмовлятися від позовних вимог, змінювати підстави або предмет позовів, укладати мирові угоди, а також вчиняти всі інші необхідні дії, пов'язані з виконанням цього доручення.

Крім того, в судовому засіданні 29.01.2018 представником ТОВ "Будконтакт МВС" були заявлені усні клопотання про виклик в судове засідання свідка, який є працівником його підприємства, та про долучення до матеріалів справи його нотаріально завіреної заяви.

Клопотання відповідача про виклик в судове засідання свідка задоволенню не підлягає з наступних підстав. Частиною першою статті 270 та частиною першою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у главі "Апеляційне провадження", при цьому до апеляційного розгляду застосовуються положення загального позовного провадження з питань, не врегульованих у главах "Апеляційне провадження " і "Розгляд справ у порядку спрощеного позовного провадження". В силу частини девятої статті 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження свідки не викликаються.

Заявлене клопотання ТОВ "Будконтакт МВС" про долучення до матеріалів справи додаткових доказів (нотаріально завіреної заяви працівника підприємства відповідача) також задоволенню не підлягає, оскільки заявником не обгрунтовано, які саме обставини перешкоджали йому подати письмові пояснення працівника його підприємства в порядку, визначеному статтею 30 Господарського процесуального кодексу України в редакції, що діяла станом на час розгляду справи місцевим господарським судом. Між тим в силу частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього. В усному клопотання представником відповідача не доведено винятковості даного випадку та не наведено жодної причини, яка перешкоджала йому надати суду першої інстанції письмовий доказ з викладенням працівником його підприємства пояснень про відомі йому обставин, які передували укладенню оспореного договору.

Заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1.1 статуту Державного підприємства Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів" підприємство засноване на державній власності та підпорядковане Міністерству оборони України.

Відповідно до пункту 2.2 вказаного статуту основними напрямками діяльності підприємства є, зокрема, надання в оренду рухомого та нерухомого майна.

У пункті 4.2 статуту ДП МОУ "Одеський завод будівельних матеріалів" зазначено, що майно підприємства є державною власністю та закріплене за ним на праві повного господарського відання; здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується, розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству України та цьому статуту.

Підприємство має право здавати в оренду відповідно до чинного законодавства України (крім цілісних майнових комплексів, структурних підрозділів, філій, цехів, а також нежилих приміщень) підприємствам та установам, а також громадянам устаткування, транспортні засоби, інвентар та інші матеріальні цінності, які йому належать, а також списувати їх з балансу у порядку, передбаченому чинним законодавством (пункт 4.5 статуту ДП МОУ "Одеський завод будівельних матеріалів" ).

26.06.2014 між Державним підприємством Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будконтакт МВС" (орендар) було укладено договір оренди іншого, крім нерухомого, окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності №26/06 (далі договір №26/06 від 26.06.2014), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування інше, крім нерухомого, державне окреме індивідуально визначене майно обладнання трансформаторних підстанцій (ТП), а саме:

-по ТП-594: трансформатор ТПІ -400-100 інв. №165 електрична мережа вул. Хімічна 39 6 протяжність кабеля -15Ом);

-по ТП-4455: трансформатор КПП-400/10 інв. №1166 електричні мережі кабель АА ШВ 3x95;

-по ТП-4517: трансформатор ТМ 630/6 інв. № 5802 щит управління №1, №2, №3, №4 електричні мережі - кабель ААБ 3x185;

-по ТП-4800: трансформатор ТМ 630-6/04 інв. № 1163 електричні мережі - кабель АА ШВ 3x9, розміщене за адресою: місто Одеса, вулиця Хімічна, 35, що перебуває на балансі орендодавця, вартість якого визначена згідно з висновком про вартість обєкта оренди станом на 23.06.2014 і становить за незалежною оцінкою 96601 грн, без ПДВ (том І а.с.63-72).

Відповідно до пункту 1.2 договору №26/06 від 26.06.2014 майно передається в оренду з метою забезпечення статутної діяльності орендаря.

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 договору №26/06 від 26.06.2014 орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна; передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно; власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Сторонами у пунктах 3.1-3.3 договору №26/06 від 26.06.2014 узгоджено розмір орендної плати, яка становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку 1207,51 грн; нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством; орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції на наступний місяць.

У пункті 5.6 договору №26/06 від 26.06.2014 орендар зобовязався протягом 6 місяців з дня укладання цього договору привести свою матеріально-технічну базу та штат спеціалістів у відповідність з умовами провадження господарської діяльності, для якої обєкт береться в оренду і одержати (у разі потреби) необхідні дозвільні документи на відповідний вид діяльності.

Цей договір укладено строком на вісім років, що діє з 26.06.2014 по 26.06.2022 включно (пункт 10.1 договору оренди №26/06 від 26.06.2014).

Положеннями пункту 10.7 договору оренди №26/06 від 26.06.2014 передбачено, що чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації орендованого майна орендарем; загибелі орендованого майна; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду; банкрутства орендаря; ліквідації орендаря - юридичної особи.

За актом приймання-передачі майна від 18.09.2014 орендоване майно було передано від орендодавця орендарю (том І а.с.73-74).

Предметом спору у даній справі є вимога Державного підприємства Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів" про визнання недійсним договору оренди №26/06 від 26.06.2014, укладеного між сторонами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд послався на недоведеність позивачем належними та допустимими доказами, яким саме чином оспорений договір оренди №26/06 від 26.06.2014, укладений між ним та відповідачем, суперечить інтересам Державного підприємства Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів" та порушує його права.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду з таким висновком місцевого господарського суду погодитись не може з огляду на наступне.

Організаційні відносини, пов'язані передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, врегульовані Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до статті 2 вказаного Закону орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з положеннями статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", зокрема, підприємства, установи та організації є орендодавцями щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна.

Порядок укладання договорів оренди державного майна встановлений статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", за змістом якої фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, інші документи, згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України, відповідному орендодавцеві.

Згідно з пунктом 3 Переліку документів, які подаються орендодавцеві для укладення договору оренди майна, що належить до державної власності, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 15.05.2013 №201 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 1 березня 2013 р. за №346/22878, разом із заявою про оренду іншого, крім нерухомого, окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває на балансі підприємства (заява подається в довільній формі, при цьому резидентами в ній зазначаються ідентифікаційний код за Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України для юридичних осіб/реєстраційний номер облікової картки платника податків для фізичних осіб (крім тих, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті)) подаються такі документи: проект договору оренди об'єкта; звіт про незалежну оцінку іншого, крім нерухомого, окремого індивідуально визначеного майна з висновком про вартість обєкта оренди (у разі якщо майно знаходиться на балансі господарського товариства, створеного в процесі приватизації (корпоратизації), але не увійшло до його статутного (складеного) капіталу, звіт про незалежну оцінку не подається); копії установчих документів орендаря/копії сторінок паспорта для фізичної особи (сторінки 1, 2 та сторінка із зазначенням останнього місця проживання); копія ліцензії орендаря на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню (у разі якщо на обєкті оренди передбачається здійснення діяльності, що підлягає ліцензуванню).

Відповідачем вказаних вимог дотримано не було.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю „Будконтакт МВС листом №16/5/22 від 16.05.2014 звернулося з пропозицією до Концерну „Воєнремсервіс Міністерства оборони України про передачу йому в оренду обладнання трансформаторних підстанцій, яке забезпечує постачання електроенергії на обєкти оренди, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Хімічна, 35. До вказаної заяви не було додано жодного документа, передбаченого вказаним вище Переліком (том І а.с.92).

Згідно з інформацією, викладеною у листі концерну «Війскессетменеджмент» Міністерства оборони України, що відповідно до наказу Міністра оборони України від 30.10.2015 №598 є правонаступником концерну „Воєнремсервіс Міністерства оборони України, №05/02-188 від 03.08.2017, у період з 2013 року до теперішнього часу повноважень щодо надання згоди державним підприємствам від імені Міністерства оборони України про передачу рухомого та нерухомого майна в оренду, концерн не мав (том ІІ а.с.9).

Доказів звернення відповідача із відповідною заявою до позивача, як до орендодавця індивідуально визначеного майна, матеріали справи не містять.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендодавець протягом п'яти днів після погодження умов договору оренди з органом, уповноваженим управляти відповідним майном (у випадках, передбачених цим Законом, - органом Антимонопольного комітету України), а в разі якщо заява про оренду майна не потребує узгодження (щодо оренди окремого індивідуально визначеного майна, крім нерухомого), протягом 15 днів після дати її реєстрації розміщує в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавців оголошення про намір передати майно в оренду або відмовляє в укладенні договору оренди і повідомляє про це заявника.

Протягом 10 робочих днів після розміщення оголошення орендодавець приймає заяви про оренду відповідного майна.

Протягом трьох робочих днів після закінчення строку приймання заяв орендодавець своїм наказом ухвалює рішення за результатами вивчення попиту на об'єкт оренди. У разі якщо подано лише одну заяву, конкурс на право оренди не проводиться і договір оренди укладається із заявником. У разі надходження двох і більше заяв орендодавець оголошує конкурс на право оренди.

Отже, зазначена норма зобов'язує орендодавця, зокрема, розмістити оголошення про намір передати майно в оренду; прийняти заяви про оренду майна; вивчити попит на об'єкт оренди; у разі надходження двох і більше заяв оголосити конкурс на право оренди.

За положеннями частини шостої статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" порядок проведення конкурсу визначається: Кабінетом Міністрів України - для об'єктів, що перебувають у державній власності; органами, визначеними Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим; органами місцевого самоврядування - для об'єктів, що перебувають у комунальній власності.

Процедуру проведення конкурсу на право оренди державного майна, зокрема, окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває у державній власності, визначено Порядком проведення конкурсу на право оренди державного майна, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 №906.

Відповідно до пункту 4 вказаного Порядку в редакції, що була чинною станом на дату виникнення спірних правовідносин, оголошення про конкурс щодо цілісних майнових комплексів підприємств, організацій, їх структурних підрозділів та нерухомого майна площею 100 кв. метрів і більше або такого, що перебуває на балансі морського, річкового порту, аеропорту, публікується в газеті "Відомості приватизації" та за рішенням орендодавця в інших виданнях. Оголошення щодо інших об'єктів розміщуються в газеті "Відомості приватизації" та/або в республіканських Автономної Республіки Крим, обласних, міських у мм. Києві і Севастополі виданнях за місцем розташування об'єктів оренди. Оголошення про конкурс також оприлюднюється на веб-сайтах орендодавців.

Оголошення публікується не пізніше ніж за 20 календарних днів до дати проведення конкурсу і повинно містити такі відомості:

-інформація про об'єкт (назва, місцезнаходження, у разі оренди цілісного майнового комплексу - також обсяг і основна номенклатура продукції, у тому числі тієї, що експортується, кількість і склад робочих місць, рівень прибутковості об'єкта за останні три роки, розмір дебіторської та кредиторської заборгованості, наявність майна в заставі, податковій заставі, в оренді);

-умови конкурсу;

-дата, час і місце проведення конкурсу;

-кінцевий строк прийняття пропозицій від претендентів (не більш як три робочих дні до дати проведення конкурсу);

-перелік документів, які подаються претендентами для участі в конкурсі.

Оголошення про намір передати спірне майно в оренду не було розміщено у газеті "Відомості приватизації" та на веб-сайті орендодавця.

Текст оголошення „Сдам в аренду оборудование трансформаторных подстанций, трансформаторы. Телефон 7251203, розміщений у місцевій газеті „Aviso plus №22 (854) від 09.06.2014 (том І а.с.88) також не відповідав вимогам чинного законодавства.

Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю "Будконтакт МВС" отримало право оренди державного майна не в порядку, який зазначений вище, а за відсутності конкурентних засад, оскільки був порушений встановлений чинним законодавством спеціальний порядок передачі в оренду майна, що перебуває у державній власності.

Тобто, фактично державне майно, яке є обєктом договору №26/06 від 26.06.2014, було передано в оренду особі, що не була визначена на конкурсних засадах відповідно до вимог законодавства, що є порушенням приписів статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", якою передбачено порядок та процедуру укладення договорів оренди державного майна.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За положеннями статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки договір оренди №26/06 від 26.06.2014 між Державним підприємством Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будконтакт МВС" був укладений з порушенням вимог Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (визначений законом порядок передачі в оренду державного майна не був дотриманий).

Посилання місцевого господарського суду на той факт, що тягар недотримання позивачем перед укладенням оспореного договору вимог щодо опублікування оголошення та його змісту, не може бути покладений на відповідача, є безпідставними, оскільки недотримання вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна» мало місце і з боку ТОВ "Будконтакт МВС", про що свідчить звернення з заявою про передачу державного майна в оренду не до орендодавця, а до іншої особи; до заяви про передачу державного майна в оренду ним не було подано, зокрема, копії ліцензії на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії.

До того ж колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін.

Водночас необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про недотримання вимог закону щодо відсутності відповідної ліцензії як підстави для визнання недійсним договору з огляду на таке.

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), за змістом частини першої статті 227 Цивільного кодексу України, є оспорюваним. Правочин вважається вчиненим без ліцензії, якщо на час такого вчинення останню не отримано, або строк її дії закінчився, або ліцензію анульовано (відкликано), або її дію зупинено у передбачених законом випадках. При цьому не має значення, з яких причин була відсутня ліцензія, а також чи знала або повинна була знати про це інша сторона правочину.

Згідно з положеннями статті 9 Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності, який діяв на момент укладення договору, відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягала господарська діяльність у сфері електроенергетики та використання ядерної енергії.

Як вбачається із матеріалів справи ліцензія на постачання електричної енергії була отримана ТОВ "Будконтакт МВС" лише 30.04.2015 (том ІІ а.с.128).

Між тим колегія суддів погоджується в цій частині з висновком суду першої інстанції, що у разі коли на момент вчинення правочину юридична особа не мала ліцензії, а на час, коли правочин був виконаний або мав бути виконаний, вона ліцензію отримала, підстави для визнання правочину недійсним відсутні.

Визнаючи договір оренди недійсним, господарський суд повинен серед іншого визначити момент, з якого вважаються припиненими зобов'язання за цим договором.

Відповідно до вимог статті 236 Цивільного кодексу України і частини третьої статті 207 Господарського кодексу України зобов'язання за визнаним недійсним договором оренди припиняються на майбутнє.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто зясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи (пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14).

Оскаржене судове рішення Господарського суду Одеської області від 23.10.2017 у справі №916/1234/17 не відповідає цим вимогам з підстав неправильного застосування норм матеріального права, а також невідповідності висновків, викладених у ньому, обставинам справи.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів" задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 23.10.2017 у справі №916/1234/17 скасувати.

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди №26/06 від 26.06.2014, укладений між Державним підприємством Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будконтакт МВС".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконтакт МВС" на користь Державного підприємства Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів" 1600 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконтакт МВС" на користь Державного підприємства Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів" 1760 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази з зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 02.02.2018.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна