КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2018 р. Справа№ 910/9320/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання : Головатенко А.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 24.01.2018

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 по справі №910/9320/17 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна"

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про розірвання договору, стягнення 177 450 24 доларів США, 52 629, 27 грн.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" (далі - ТОВ "Тавріда Електрик Україна", позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк", відповідач) про розірвання договору та стягнення 177 450 24 доларів США, 52 629, 27 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення банком умов договору про розміщення коштів "Депозитна лінія" № 244767 від 05.02.2014 р. в частині своєчасного повернення суми депозиту та нарахованих на нього відсотків позивачу. У зв'язку з чим, ТОВ "Тавріда Електрик Україна" просить суд розірвати договір про розміщення коштів № 244767 від 05.02.2014 р., а також стягнути належний позивачу вклад у сумі 146 469,43 дол. США, відсотки у сумі 30 074,88 дол. США, пеню у сумі 905,93 дол. США, 3 % річних у сумі 52 629,27 грн., що разом складає - 177 450 24 доларів США та 52 629, 27 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 по справі №910/9320/17 позовні вимоги задоволено частково.

Розірвано договір про розміщення коштів на строковому депозиті "Депозитна лінія" № 244767 від 05.02.2014, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк".

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" кошти вкладу у сумі 146 469 дол. США 43 цента., відсотки у сумі 13 291 дол. США 92 цента, 3 % річних у сумі 47 973 грн. 84 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 65 757 грн. 52 коп. У решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 по справі №910/9320/17 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду обставинам справи; порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також апелянт зазначив, що позивачем не надано суду оригіналів договору банківського вкладу та платіжних документів, а отже, останнім не доведено факт внесення за цим договором коштів. Просив відмовити у задоволенні позову.

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своїх письмових поясненнях вказує, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без порушень вказаних норм, отже апеляційна скарга задоволенню не підлягаю, а рішення слід залишити без змін.

Крім того, на підставі ст. 74, 80, 269 ГПК України, просить апеляційний суд долучити до матеріалів справи докази, які не були подані до суду першої інстанції. А саме, докази, які підтверджують факт перерахування позивачем грошових коштів у валюті долари США на депозитний рахунок №1507 в установі відповідача, обліковування останнім зазначених коштів на депозитному рахунку позивача (у валюті долари США) та нарахування відсотків на депозитні кошти позивача (у валюті долари США), а саме: копію платіжного доручення № 3825 від 05.02.2014, що засвідчена ПАТ КБ «Приватбанк»; копію Меморіального ордеру №NeЕ0213В0LSВ від 13.02.2014, що засвідчена ПАТ КБ «Приватбанк»; копію виписки по рахунку позивача за період 05.02.2014 по 28.02.2014 з системи «Клієнт-Банк» відповідача; копію платіжного доручення № 3825 від 05.02.2014, про перерахування 146469,43 USD на депозитний рахунок 41507 (USD) згідно з договором № 244767 від 05.02.2014, що засвідчена печаткою ПАТ КБ «Приватбанк»; копію виписки по депозитному рахунку позивача №1507 (USD) за період 05.02.2014 по 28.02.2014 з системи «Клієнт-Банк» відповідача, що засвідчена ПАТ КБ «Приватбанк»; копію звіту (банківська виписка) по рахунку позивача № 3002 (USD) за період 05.02.2014 по 28.02.2014 з системи «Клієнт-Банк» відповідача, що засвідчена ПАТ КБ «Приватбанк»; копію виписка по рахунку позивача (відсотки за депозитним договором № 244767 від 05.02.2014) №4605 (USD) за період 05.02.2014 по 28.02.2014 з системи «Клієнт-Банк» Відповідача, що засвідчена ПАТ КБ «Приватбанк».

В обґрунтування неможливості їх подання до Господарського суду міста Києва зазначає, що до останнього часу в позивача був відсутній достатній доступ до системи «Клієнт-Банк» відповідача, що дозволило б отримати засвідчені відповідачем належні докази. Відсутність такого доступу об'єктивно не залежала від позивача, оскільки система цілковито перебуває під контролем відповідача. В той же час, починаючи з 19.01.2018 позивач отримав доступ до системи «Клієнт- Банк» відповідача, який дозволив отримати додаткові докази, що свідчать про розміщення коштів позивача на депозитному рахунку відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 10 ст. 80 ГПК України докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Згідно ч. 3 ст. 269 ГГІК докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

На підставі викладеного вище, колегія суддів приходить до висновку про прийняття та долучення до матеріалів справи зазначених вище доказів, оскільки позивач обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього, в розумінні ст. 269 ГПК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2017 у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Сулім В.В.. Гаврилюк О.М. апеляційну скаргу прийнято до свого провадження та призначено розгляд справи №910/9320/17 у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

20.12.2017 в судовому засіданні оголошено перерву до 22.01.2018.

22.01.2018 в судовому засіданні оголошено перерву до 24.01.2018.

В судовому засіданні 24.01.2018 представник позивача заперечував проти апеляційної скарги та вважав, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.

Представник відповідача, в судовому засіданні 24.01.2018 просив рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 по справі №910/9320/17 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду міста Києва - слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 03.03.2003 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик" (клієнт) та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк" (банк) укладено договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування за № 426753, відповідно до якого позивачу був відкритий, у тому числі, валютний банківський рахунок у доларах США № 3002.

05.02.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" (далі - вкладник) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (далі - банк) укладено договір про розміщення коштів на строковому депозиті № 244767 (далі - договір банківського вкладу), предметом якого є внесення клієнтом тимчасово вільних коштів (далі - вклад) у сумі 146 469,43 дол. США на строк до 10.02.2015. Датою внесення вкладу вважається дата надходження коштів на депозитний рахунок (п. 1 договору, в редакції додаткової угоди від 05.02.2014).

Пунктом 2.3 договору банківського вкладу (з урахуванням додаткової угоди) визначено, що банк зобов'язаний: - відкрити рахунок з обліку коштів вкладу клієнта на підставі письмової заяви клієнта; прийняти на депозитний рахунок кошти клієнта на визначений сторонами строк; виплачувати позивачу проценти у передбачені договором строки; повернути клієнту вклад та нараховані проценти не пізніше дня закінчення строку його розміщення.

Згідно з пунктами 3.1, 3.2 договору банківського вкладу кошти, які розміщуються позивачем на депозитному рахунку, перераховуються винятково з його поточного рахунку. Перерахування коштів вкладу з депозитного рахунку клієнта та виплата нарахованих процентів здійснюється виключно на поточний рахунок клієнта, який зазначено у розділі 5 цього договору. Повернення коштів вкладу виконується на умовах договірного списання у дату закінчення строку розміщення вкладу, що зазначена в пункті 3.1 додаткової угоди, якщо повернення вкладу виконується з використанням поточного рахунку клієнта в банку, за винятком умов підпунктів 2.4.1, 2.4.2 цього договору.

Відповідно до п. 3.3 договору банківського вкладу нарахування процентів за вкладом проводиться за період розміщення коштів, починаючи з дня, наступного за днем надходження вкладу на депозитний рахунок, який зазначено у п. 2.5 договору 1507), в редакції додаткової угоди. День повернення відповідачем вкладу в інтервал розрахунку процентів не включається. Нарахування процентів за договором здійснюється щодня з розрахунку фактичної кількості днів у місяці та році (п. 3.4 договору банківського вкладу).

Згідно з п. 3.10 договору банківського вкладу якщо день виконання банком зобов'язань припадає на неробочий день, виплата проводиться в перший наступний за ним банківський день. При цьому проценти виплачуються за фактичний період розміщення коштів на депозитному рахунку до дня повернення коштів депозиту клієнту, з урахуванням умов п. 2.4.1 та п.п. 3.3, 3.4, 3.8 цього договору та п.п. 3.12, 3.13, у редакції додаткової угоди до цього договору.

Додатковою угодою № 1 від 05.02.2014 р. сторони доповнили договір банківського вкладу пунктом 3.12, відповідно до якого проценти за вкладом виплачуються клієнту в день закінчення строку розміщення вкладу, передбаченого пунтом 3.1 цієї додаткової угоди, або щомісяця кожного числа місяця, наступного за звітнім місяцем. Проценти, що залишилися невиплаченими, підлягають виплаті одночасно з сумою вкладу.

Місцевим господарським судом також встановлено, що на виконання договору банківського вкладу позивач розмістив на депозитному рахунку №1507 грошові кошти у сумі 146 469,43 дол. США, що підтверджується платіжним дорученням № 3825 від 05.02.2014 та банківською випискою з рахунку позивача № 3002.

05.01.2015 у зв'язку з тим, що строк вкладу по договору банківському рахунку закінчувався, позивач звернувся до банку з вимогою (№ 002 від 05.01.2015) про повернення грошових коштів, наявних на його рахунку, а також виплати нарахованих на суму вкладу відсотків.

19.12.2016 позивач повторно звернувся до відповідача з такою ж вимогою №0134 від 19.12.2016. Однак, звернення були залишені банком без задоволення.

Господарським судом міста Києва встановлено, що і наданий час, не зважаючи на сплив строку розміщення банківського вкладу, банк продовжує утримувати грошові кошти на рахунку. Крім того, банк не здійснює належного нарахування відсотків, тому позивач просить стягнути вкладені кошти та нараховані на них відсотки в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною 3 ст. 1060 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Також відповідно до п. 2.4 глави 2 Постанови Правління Національного банку України "Про затвердження Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами" № 516 від 03.12.2003 року (далі- Постанова) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором.

Згідно з указаною Постановою (п. 3.3) за договором банківського строкового вкладу (депозиту) банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (депозиту).

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі викладеного вище, а також враховуючи умови укладеного між сторонами правочину, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у зв'язку із закінченням строку розміщення банківського вкладу у позивача виникло право вимагати від банку повернення своїх коштів, а у банку - зустрічний обов'язок - їх повернення на користь вкладника.

Щодо доводів апелянта про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження факту укладення договору банківського вкладу та факту внесення позивачем коштів за цим договором, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1059 ЦК України письмова форма вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Згідно з пунктом 3.4.2.2. Умов та Правил надання Банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» за допомогою системи дистанційного обслуговування клієнт може здійснювати: підготовку платежів (за Україну і міжнародних) і відсилання їх у банк; підготовку заявок на купівлю/продаж безготівкової іноземної валюти та проведення конверсійних операцій і відсилання їх у банк (згідно Публічному договором); формування банківських виписок по рахунках клієнта з відтворенням печатки за допомогою технічних друкувальних приладів та факсимільним підписом; отримання інформації з архіву платіжних документів клієнта; отримання інформації про статус відправлених у банк електронних платіжних документів; контроль проходження платежів; заповнення даних довірених осіб під час видачі картки; розподіл коштів по картах довірених осіб; формування виписок по картрахунку та корпоративним картам довірених осіб; отримання довідкової інформації відправку відомості на зарахування заробітної плати.

Відповідно до абз. 2 пункту 3.4.2.2. Умов та Правил надання Банківських послуг ПАТ КБ «Приват Банк» сторони визнають юридичну силу платежів (виписок), сформованих через системи дистанційного обслуговування, і їх еквівалентність платежах (виписках), які здійснюються з використанням паперових носіїв.

Так, платіжні доручення та виписки по рахунку сформовані Товариством з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» у системі дистанційного обслуговування відповідно до абз. 2 пункту 3.4.2.2.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, що відповідно до угоди про використання електронного цифрового підпису від 05.02.2014 сторони засвідчують свою згоду про ведення документообігу, шляхом власноручного підписання так і шляхом накладання електронного цифрового підпису, сертифікат на який видано Акредитованим Центром Сертифікації ключів (копія угоди додається). Отже, платіжне доручення від 05.02.2014 № 3825 сформоване у системі дистанційного обслуговування шляхом накладання електронного цифрового підпису (далі - ЕЦП). Так, накладання ЕЦП завершує утворення електронного документа, надаючи йому юридичної сили. Юридична сила електронного документа з нанесеними одним або множинними ЕЦП та допустимість такого документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

В свою чергу, відповідно до Закону України «Про інформацію» документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Листом ДФС України від 10.02.2016 №2673/6/99-99-19-02-02-15 встановлено, що пунктом 5.1 глави 5 Постанова Правління НБУ «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України» № 254 від 18.06.2003 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується у регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) з особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка.

На переконання колегії суддів, позивачем надано паперове відображення електронних виписок та платіжних доручень, сформованих за допомогою системи інтернет-банкінгу, отже доведено факт укладення договору про розміщення коштів на строковому депозиті та внесення коштів на рахунки.

Більш того, як вже зазначалось вище, представником позивача, було подано докази, які прийняті апеляційним господарським судом та підтверджують факт перерахування позивачем грошових коштів, у валюті долари США, на депозитний рахунок №1507 в установі відповідача, обліковування останнім зазначених коштів на депозитному рахунку позивача (у валюті долари США) та нарахування відсотків на депозитні кошти позивача (у валюті долари США), а саме: копію платіжного доручення № 3825 від 05.02.2014, що засвідчена ПАТ КБ «Приватбанк»; копію Меморіального ордеру №NeЕ0213В0LSВ від 13.02.2014, що засвідчена ПАТ КБ «Приватбанк»; копію виписки по рахунку позивача за період 05.02.2014 по 28.02.2014 з системи «Клієнт-Банк» відповідача; копію платіжного доручення № 3825 від 05.02.2014, про перерахування 146469,43 USD на депозитний рахунок 41507 (USD) згідно з договором № 244767 від 05.02.2014, що засвідчена печаткою ПАТ КБ «Приватбанк»; копію виписки по депозитному рахунку позивача №1507 (USD) за період 05.02.2014 по 28.02.2014 з системи «Клієнт-Банк» відповідача, що засвідчена ПАТ КБ «Приватбанк»; копію звіту (банківська виписка) по рахунку позивача № 3002 (USD) за період 05.02.2014 по 28.02.2014 з системи «Клієнт-Банк» відповідача, що засвідчена ПАТ КБ «Приватбанк»; копію виписка по рахунку позивача (відсотки за депозитним договором № 244767 від 05.02.2014) №4605 (USD) за період 05.02.2014 по 28.02.2014 з системи «Клієнт-Банк» Відповідача, що засвідчена ПАТ КБ «Приватбанк».

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вказані вище додаткові докази свідчать про розміщення коштів позивача на депозитному рахунку відповідача.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, за період з лютого 2014 р. по квітень 2014 р. на суму депозиту банк самостійно здійснював нарахування відсотків, що свідчить про визначення відповідачем дійсності договору. Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач є власником грошових коштів, розміщених на банківському рахунку згідно з договором № 244767 від 05.02.2014, який є діючим на час розгляду справи.

Згідно з ч. 1 статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму.

Нормами ст.ст. 192, 533 ЦК України та ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Встановивши такі обставини у даній справі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з відповідача підлягає стягненню сума вкладу у іноземній валюті. (аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 у справі № 6-145цс14).

Таким чином, оскільки відповідачем доказів повернення заявленої до стягнення суми не надано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з банку суми банківського вкладу у розмірі 146 469,43 дол. США та нарахованих процентів по вкладу у розмірі 9 % за період з 07.02.2014 по 10.02.2015 (строк вкладу) у сумі 13 291,92 дол. США підлягають задоволенню. У іншій частині відсотків у сумі 16 782,96 дол. США, заявлених позивачем за період з 10.02.2015 по 15.05.2017 (після закінчення строку вкладу) за відсотковою ставкою 5 %, слід відмовити, оскільки позивачем не надано суду доказів погодження сторонами відсоткової ставки у розмірі 5 %, або доказів, які б підтверджували право позивача здійснювати нарахування відсотків у вказаному розмірі.

Щодо пені, заявленої до стягнення позивачем у сумі 905,93 дол. США нарахованої за прострочення повернення вкладу та процентів за період з 29.12.2016 по 15.05.2017, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 229 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

У силу ст. 611 ЦК України та ст. 230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно з п. 4.13 договору у разі порушення будь-якою стороною цього договору будь-якого грошового зобов'язання винна сторона несе відповідальність перед іншою стороною винятково у вигляді пені в розмірі 0,1% від облікової ставки НБУ від своєчасно неперерахованої суми, яка нараховується протягом одного місяця з моменту виникнення відповідного зобов'язання.

Однак, відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У пункті 2.5 Постанови Пленуму від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", Вищий господарський суд України роз'яснив, що приписом ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Як вже зазначалось, строк розміщення коштів на депозитному рахунку сторонами встановлений до 10.02.2015 (п. 3.1 додаткової угоди до договору). При цьому проценти за вкладом виплачуються клієнту в день закінчення строку розміщення вкладу або щомісячно кожного числа місяця наступного за звітнім. Проценти, що залишились невиплаченими, підлягають виплаті одночасно з сумою вкладу (п. 3.12 додаткової угоди).

Отже, враховуючи такі умови договору, зважаючи на те, що строк розміщення вкладу за договором закінчився 10.02.2015, суд першої інстанції вірно зазначив, що саме - 10.02.2015 банк зобов'язаний був повернути позивачу суму вкладу та виплатити відсотки за ним. Отже, з 11.02.2015 розпочалося прострочення зобов'язання та відповідно 6-ти місячний строк нарахування пені закінчився 11.08.2015, проте позивачем нарахування пені здійснювалось за період з 29.12.2016 по 15.05.2017, тобто інший період (пізніше), ніж за який підлягала нарахування пеня у межах 6-ти місячного строку її нарахування. Також є безпідставним нарахування пені на суму відсотків, заявлених позивачем за період з 10.02.2015 по 15.05.2017 на суму 16 782,96 дол. США, виходячи з того, що судом правомірно було відмовлено у стягненні цієї частини відсотків.

Щодо стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 52629,27 грн., апеляційний господарський суд, перевіривши, за допомогою програми "Ліга:Закон", розрахунок трьох відсотків річних, наведений позивачем у позовній заяві та судом першої інстанції, дійшов висновку, що сума у розмірі 47973,84 грн. є арифметично правильною, а тому суд першої інстанції правомірно частково задовольнив позовні вимоги в цій частині.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ТОВ "Тавріда Електрик Україна" про стягнення з відповідача грошових коштів підлягають частковому задоволенню у сумі 159761,35 дол. США та 47973,84 грн.

Стосовно вимог позивача про розірвання договору про розміщення коштів на строковому депозиті "Депозитна лінія" № 244767 від 05.02.2014 колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом, вказаний договір між сторонами діє та є нерозірваним.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Норми статті 188 ГК України та статті 11 ГПК України не позбавляють сторону договору права на безпосереднє звернення до суду з вимогою про розірвання договору оренди без дотримання порядку досудового врегулювання спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач істотно порушив умови договору, не повернувши суму вкладу та нараховані на нього відсотки після закінчення строку розміщення коштів на депозитному рахунку, у зв'язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про розірвання договору про розміщення коштів на строковому депозиті "Депозитна лінія" № 244767 від 05.02.2014 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Таким чином, місцевий господарський суд вірно зазначив, що оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача за захистом якого той звернувся до суду, порушено відповідачем, то позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається, а доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Таким чином, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 по справі №910/9320/17 слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 по справі №910/9320/17 - без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 по справі №910/9320/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 по справі №910/9320/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/9320/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, встановленому главою 2 розділу IV ГПК України.

Повний текст складено та підписано 29.01.2017.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк