ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2018 р. Справа № 907/168/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Матущак О.І.

Юрченко Я.О.

секретар судового засідання: Шкребій А.В.

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (надалі ПАТ"Українська залізниця") від імені якого діє Регіональна філія "Львівська залізниця" ПАТ "Українська залізниця", за вих. № ДН-5-ДНЮ/89 від 06.06.2016р. (вх. № ЛАГС 01-05/2830/16 від 09.06.2016р.)

на рішення господарського суду Закарпатської області від 12.05.2016р., суддя Журавчак Л.С., повний текст складено 31.05.2016р.

у справі № 907/168/16

за позовом: ПАТ "Українська залізниця", м. Київ в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Українська залізниця", м. Львів

до відповідача-1: Грушівської сільської ради, с. Грушово, Тячівський район, Закарпатська область

до відповідача-2: фізичної особи - підприємця Мазура Петра Михайловича (надалі ФОП Мазур П.М.), с. Грушово, Тячівський район, Закарпатська область

про визнання незаконним рішення ради, недійсним договору оренди землі та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: не з'явився

Відповідно до п.9 Перехідних положень ГПК України в редакції від 15.12.2017р. справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Українська залізниця", м. Київ в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" звернулася до господарського суду Закарпатської області з позовом про визнання незаконним рішення Грушівської сільської ради № 68 від 22.01.2002р.; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 03.12.2002р., укладеного між Грушівською сільською радою та ФОП Мазур П.М.; про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу зведеної на ній будівлі, з посиланням на порушення його права користування спірною земельною ділянкою, яка знаходиться в смузі відведення залізниці та відноситься до земель залізничного транспорту і перебуває в користуванні ПАТ «Українська залізниця».

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 15.05.2016р. у справі № 907/168/16 відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що оскільки позивачем оскаржується рішення Грушівської сільської ради №68 від 22.01.2002р. про надання земельної ділянки підприємцю Мазуру П.М. на умовах оренди терміном 25 років з подальшим правом викупу з підстав порушення ним його прав, беручи до уваги, що вказана земельна ділянка відповідно до рішення від 16.01.2001р. №42 виконкому Грушівської сільської ради була віднесена до резервного фонду запасу земель ради, яке прийняте радою з порушенням прав позивача, однак є чинним, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що саме оспорюване рішення №68 є таким, що прийняте з порушенням чинного законодавства, як і не доказав порушення вказаним рішенням його прав чи охоронюваних законом інтересів. При цьому, суд встановив, що при вилученні від позивача спірної земельної ділянки, порушення допущені саме органом місцевого самоврядування, і не можуть бути підставою вважати неправомірним користування підприємцем цією земельною ділянкою з огляду на те, що спірний договір оренди укладений відповідно до чинного рішення, передача земельної ділянки орендареві здійснена після розроблення проекту її відведення, про що свідчить відповідний акт приймання-передачі. Тобто, у ході судового розгляду справи встановлено, що орендар приступив до використання наданої йому в оренду земельної ділянки лише після виконання всіх, передбачених законом, процедур щодо розробки та затвердження проекту відведення земельної ділянки, державної реєстрації договору та передачі земельної ділянки в оренду. У ході судового розгляду не встановлено жодних порушень орендарем зобов'язань за договором. Таким чином, підстави для задоволення позовних вимог до відповідача-2 - підприємця Мазура П.В. - право користування землею якого ґрунтується на договорі та підлягає захисту нарівні із правом власності, відсутні.

Не погоджуючись з даним рішенням, ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані нею докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Зокрема, скаржник стверджує, що начальник Хустської дистанції не був уповноважений на надання згоди на вилучення земель залізниці, а саме: земельної ділянки площею 0,028га, тобто вийшов за межі своїх повноважень. В свою чергу, виконком Грушівської сільської ради, приймаючи рішення №42 від 16.01.2001р. "Про вилучення земельної ділянки на 127 км 6 ПК від Хустської дистанції колії Львівської залізниці", не дотримав встановлений порядок вилучення землі у належного землекористувача. Також апелянт звертає увагу на те, що будь-яких змін в розташуванні меж земельної ділянки або умов її передачі чи надання, які відбувалися після видачі державного акту, на оригіналі Державного акту на право постійного користування не було вчинено.

12.10.2016р. позивачем було подано клопотання про призначення судової експертизи (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-04/7405/16 від 12.10.2016р.). Зокрема, просить суд поставити експерту питання: чи перетинаються межі земельних ділянок ПАТ «Українська залізниця» та ФОП Мазур П.М. в адміністративних межах Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, в натурі (на місцевості), та на яку площу?

Для з'ясування дійсних обставин справи, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 12.06.2016р. було призначено судову земельно-технічну експертизу.

Відповідно до висновку судової земельної-технічної експертизи №5417 від 20.11.2017р. експертом встановлено, що межі земельних ділянок ПАТ «Українська залізниця» та ФОП Мазур П.М. в адміністративних межах Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, в натурі (на місцевості) перетинаються. Однак, встановити площу накладення даних земельних ділянок, які перетинаються в натурі (на місцевості) та зробити це графічно, не надається можливим, оскільки, станом на час проведення дослідження, не надійшов план смуги залізниці Хустської дистанційної колії згідно державного акту на право постійного користування землею серії ІІ ЗК001 № 000396 від 16.07.1996р. в частині між 126 та 127 км, без зміни поздовжнього та поперечного масштабу, відповідно якого можливо встановити площу накладення.

Апелянт явку уповноваженого представника в судове засідання 30.01.2018р. не забезпечив, причини неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. В попередніх судових засіданнях представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав повністю. На підтвердження своїх доводів долучив до матеріалів справи додаткові пояснення (зареєстровані в канцелярії суду за вх№ 01-04/7212/16 від 04.10.2016р.). Зокрема, апелянтом долучено до матеріалів справи план смуги відведення до державного акту на право постійного користування землею ІІ ЗК001 № 000396, що підтверджує, що спірна земельна ділянка розміщена в смузі відведення залізниці.

Відповідач-1 явку уповноваженого представника в судове засідання 30.01.2018р. не забезпечив, причини неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. У листі № 246 від 29.06.2016р. (зареєстрований в канцелярії суд за вх№ 01-04/5438/16 від 26.04.2016р.) просить суд розглянути справу за його відсутності. Окрім того зазначає, що рішення виконавчого комітету щодо вилучення та розпорядження спірною земельною ділянкою прийняті у відповідності до норм земельного законодавства, яке діяло на той час. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відтак, просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач-2 явку уповноваженого представника в судове засідання 30.01.2018р. не забезпечив. На адресу суду 29.01.2018р. від представника ФОП Мазур П.М. надійшло письмове пояснення по суті справи, в якому представник просить провести судове засідання без його участі (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-04/669/18). В попередніх судових засідання представник проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/5437/16 від 26.07.2016р.), рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема, зазначає, що вилучення спірної земельної ділянки відбулося з дотриманням норм ст. 31 ЗК України 1990 року. Спірний договір оренди укладений на підставі чинного рішення, передача земельної ділянки орендареві здійснена після розроблення проекту її відведення, доказом чого є відповідний акт приймання-передачі.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

16.07.1996р. Тячівською районною радою народних депутатів видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ІІ-ЗК0011 №000396 Львівській залізниці (правонаступником якої є ПАТ "Українська залізниця") на Хустську дистанцію колії, відповідно до якого залізниця є постійним користувачем земельної ділянки площею 113,92 га в межах згідно з планом землекористування для розташування об'єктів залізничного транспорту (а.с. 12-16).

Листом від 04.12.2000р. №263 начальник Хустської дистанції Львівської залізниці надав згоду на вилучення спірної земельної ділянки площею 0,0028га в с. Грушево, на 127км 6 ПК ліва сторона по ходу кілометрів (а.с. 53-54).

Розглянувши вказане відношення про дачу згоди на вилучення земельної ділянки, виконком Грушівської сільської ради (на підставі рішення Грушівської сільської ради від 14.02.1992р.) 16.01.2001р. прийняв рішення №42 "Про вилучення земельної ділянки на 127 км 6 ПК від Хустської дистанції колії Львівської залізниці" та передання її в резервний фонд запасу земель сільської ради (а.с. 56).

В подальшому земельну ділянку площею 0,0028га, на підставі рішення виконкому Грушівської сільської ради від 25.07.2001р. №38, було виділено в довгострокове користування строком на 25 років жителю с. Грушево Мазур П.М. (а.с. 59).

Рішенням виконавчого комітету цієї ж ради від 22.01.2002р. №68 "Про затвердження проекту відводу земельної ділянки, яка надається на умовах оренди приватному підприємцю Мазур П.М." затверджено проект відводу земельної ділянки площею 0,03га по вул. Леніна біля залізничного вокзалу на 127 км 6 ПК, ліва сторона по ходу кілометрів та надано вказану ділянку на умовах оренди терміном на 25 років з подальшим правом викупу для здійснення підприємницької діяльності - розміщення торгової точки, за плату в розмірі ставки земельного податку. Пунктом 4 рішення зобов'язано приватного підприємця Мазура П.М. укласти договір оренди з Грушівською сільською радою і завірити його в Тячівській державній нотаріальній конторі (а.с. 71).

На виконання вказаного рішення, 03.12.2002р. між Грушівською сільською радою та Мазуром Петром Михайловичем укладено договір оренди земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш. 03.12.2002р. та зареєстрований в реєстрі за №7794 (а.с. 18-22).

Згодом, на спірній земельній ділянці підприємець Мазур П.М. збудував магазин змішаних товарів та кафе, які були введені в експлуатацію відповідно до акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію 22.12.2003р. (а.с. 81).

Як стверджує позивач, у 2014 році в ході проведення працівниками Хустської дистанції комісійного обстеження земельної ділянки перегону Тересва-Солотвино 2,127км 6ПК ліворуч за ходом кілометрів виявлено, що у вказаній смузі відведення залізниці знаходиться будівля кафе, що підтверджено відповідним актом від 24.04.2014р. (а.с. 23).

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про визнання незаконним рішення Грушівської сільської ради № 68 від 22.01.2002р., визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 03.12.2002р. та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу зведеної на ній будівлі.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Приписами ст. 7 Земельного кодексу України 1990 року визначено, що користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям.

За змістом ст. 11 Закону України «Про транспорт» вбачається, що землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів транспорту. Розміри земельних ділянок, що надаються для зазначених цілей, визначаються відповідно до затверджених у встановленому порядку норм або проектно-технічної документації.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст. 23 Земельного кодексу України 1990 року).

Як зазначалося вище, 16.07.1996р. Тячівською районною радою народних депутатів Львівській залізниці (правонаступником якої є ПАТ "Українська залізниця") на Хустську дистанцію колії видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ІІ-ЗК0011 №000396, відповідно до якого залізниця є постійним користувачем земельної ділянки площею 113,92 га в межах згідно з планом землекористування для розташування об'єктів залізничного транспорту (а.с. 12-16).

Згідно з ч.1 ст. 31 Земельного кодексу України 1990 року вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів..

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 04.12.2000р. №263, адресований голові Грушівської селищної ради, начальник Хустської дистанції Львівської залізниці П.О. Хоруженко надав згоду на вилучення спірної земельної ділянки площею 0,0028га в с. Грушово, на 127км 6 ПК ліва сторона по ходу кілометрів (а.с. 53-54).

Розглянувши вказане відношення про дачу згоди на вилучення земельної ділянки, виконком Грушівської сільської ради 16.01.2001р. прийняв рішення №42 "Про вилучення земельної ділянки на 127 км 6 ПК від Хустської дистанції колії Львівської залізниці" та передання її в резервний фонд запасу земель сільської ради (а.с. 56).

Проте, як вбачається зі змісту державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ІІ-ЗК011 №000396, землекористувачем земельної ділянки площею 113,92га є Львівська залізниця, як юридична особа (а.с. 13). Хустська ж дистанція, відповідно до положення, затвердженого начальником Львівської залізниці 04.07.2000р., є відособленим структурним підрозділом залізниці без права юридичної особи; відчуження майна, закріпленого за дистанцією, здійснюється за погодженням із залізницею і з дозволу державної адміністрації залізничного транспорту "Укрзалізниці" в порядку, встановленому чинним законодавством (а.с. 92-99).

В матеріалах справи відсутнє відповідне погодження на вилучення спірної земельної ділянки.

Тобто, надаючи згоду на вилучення земельної ділянки площею 0,0028га в с. Грушово, на 127км 6 ПК ліва сторона по ходу кілометрів, начальник Хустської дистанції вийшов за межі своїх повноважень.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що виконком Грушівської сільської ради, приймаючи рішення №42 від 16.01.2001р. "Про вилучення земельної ділянки на 127 км 6 ПК від Хустської дистанції колії Львівської залізниці", не дотримав встановлений порядок вилучення землі у належного землекористувача.

В свою чергу, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що станом на момент прийняття судом оскаржуваного рішення та на момент перегляду його в апеляційному порядку, вказане рішення виконавчого комітету Грушівської сільської ради 16.01.2001р. № 42 є чинним, в судовому порядку незаконним не визнане.

Згідно із ст. 10 Земельного кодексу України 1990 року, до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. (ч. 1, ч.7 ст. 19 Земельного кодексу України 1990 року).

Враховуючи, що спірна земельна ділянка рішенням Грушівської сільської ради 16.01.2001р. № 42 була переведена в резервний фонд запасу земель сільської ради, то в подальшому дану земельну ділянку площею 0,0028га, на підставі рішення виконкому Грушівської сільської ради від 25.07.2001р. № 38, було виділено в довгострокове користування строком на 25 років жителю с. Грушево Мазур П.М. (а.с. 59).

Станом на момент прийняття судом рішення та на момент перегляду його в апеляційному порядку, вказане рішення виконавчого комітету Грушівської сільської ради 25.07.2001р. № 38 також є чинним, в судовому порядку незаконним не визнане.

Приписами ч.1 ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції чинної на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Рішенням виконавчого комітету Грушівської сільської ради від 22.01.2002р. № 68 "Про затвердження проекту відводу земельної ділянки, яка надається на умовах оренди приватному підприємцю Мазур П.М." затверджено проект відводу земельної ділянки площею 0,03га по вул. Леніна біля залізничного вокзалу на 127 км 6 ПК, ліва сторона по ходу кілометрів та надано вказану ділянку на умовах оренди терміном на 25 років з подальшим правом викупу для здійснення підприємницької діяльності - розміщення торгової точки, за плату в розмірі ставки земельного податку. Пунктом 4 рішення зобов'язано приватного підприємця Мазура П.М. укласти договір оренди з Грушівською сільською радою і завірити його в Тячівській державній нотаріальній конторі (а.с. 71).

На підставі даного рішення, 03.12.2002р. між Грушівською сільською радою та Мазуром Петром Михайловичем укладено договір оренди земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш. 03.12.2002р. та зареєстрований в реєстрі за №7794 (а.с. 18-22).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 вказаного Кодексу.

Стаття 152 Земельного кодексу України передбачає, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно з ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece) [ВП], N 31107/96, пункт 58, ЄСПЛ 1999-II). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (рішення у справі "Шпачек s. r. o." проти Чеської Республіки" (Spacek s. r. o. v. the Czech Republic), N 26449/95, пункт 54, від 09.01.99). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy), [ВП], N 33202/96, пункт 109, ЄСПЛ 2000-I). У справі "Скордіно проти Італії" (Scordino v. Italy) (N 1) [ВП], N 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V) Європейський Суд визнав, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Водночас зазначивши, що суд зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Європейський Суд наголошує на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади.

Оскільки позивачем оспорюється рішення №68 від 22.01.2002р. про надання земельної ділянки підприємцю Мазуру П.М. на умовах оренди терміном 25 років з подальшим правом викупу з підстав порушення ним його прав, беручи до уваги, що вказана земельна ділянка відповідно до рішення від 16.01.2001р. №42 виконкому Грушівської сільської ради була віднесена до резервного фонду запасу земель ради, яке прийняте радою з порушенням прав позивача, однак є чинним, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що саме оспорюване рішення №68 є таким, що прийняте з порушенням чинного законодавства, як і не доказав порушення вказаним рішенням його прав чи охоронюваних законом інтересів.

Беручи до уваги, що необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або в комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про її надання, то при розгляді справи у спорах про визнання недійсними договорів оренди суди повинні з'ясовувати питання чинності рішень (розпоряджень), на підставі яких було укладено такі договори (п. 2.26 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин").

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013р. №11 роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вирішуючи даний спір, суд зазначає, що порушення при вилученні від позивача спірної земельної ділянки, допущені саме органом місцевого самоврядування, проте, з врахуванням вищенаведеного, не можуть бути підставою вважати неправомірним користування підприємцем цією земельною ділянкою з огляду на те, що спірний договір оренди укладений відповідно до чинного рішення, передача земельної ділянки орендареві здійснена після розроблення проекту її відведення, про що свідчить відповідний акт приймання-передачі (а.с. 57-70).

Відповідно до ч.2 ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції чинної на момент виникнення спірних правовідносин) право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Тобто, у ході судового розгляду справи встановлено, що орендар приступив до використання наданої йому в оренду земельної ділянки лише після виконання всіх передбачених законом процедур щодо розробки та затвердження проекту відведення земельної ділянки, державної реєстрації договору та передачі земельної ділянки в оренду. Орендар сплачує визначену договором орендну плату; за період дії договору оренди сторонами укладено додаткову угоду щодо збільшення розміру орендної плати у зв'язку із переглядом нормативно грошової оцінки. У ході судового розгляду не встановлено жодних порушень орендарем зобов'язань за договором.

В п. 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі від 20.10.2011р. у справі № 29979/04 "Рисовський проти України" зазначено, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

З урахуванням, зокрема, вимог ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідач-2 не може відповідати за помилки органу місцевого самоврядування при прийнятті ним рішень, а, відтак, його не може бути позбавлено конституційного права, оскільки він добросовісно, відкрито та на законних підставах набув права користування на спірну земельну ділянку.

За таких обставин, договір оренди земельної ділянки від 03.12.2002р., укладений між Грушівською сільською радою та Мазуром Петром Михайловичем, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш. 03.12.2002 та зареєстрований в реєстрі за №7794, з наведених позивачем підстав не підлягає визнанню недійсним.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції не установлено правових підстав для визнання незаконним рішення Грушівської сільської ради від 22.01.2002р. № 68 та визнання недійсним договору оренди землі, а вимога про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою є похідною від первісно заявленої, висновок суду про відсутність підстав для задоволення вимог щодо зобов'язання відповідача-2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, шляхом демонтажу зведеної на ній будівлі, також визнається правомірним.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачем-2 було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності (а.с. 117-118).

Відповідно до ст.256, ст. 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки судом першої інстанції було встановлено відсутність підстав для задоволення позову, відповідно, останній дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача-2 про застосування позовної давності.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про відмову задоволенні позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

В свою чергу відповідачами належними та допустимими доказами підтверджено підставність своїх доводів.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 129 ГПК України при відмові в позові судовий збір покладається на позивача.

Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Закарпатської області від 12.05.2016р. у справі № 907/168/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладається на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу повернути до господарського суду Закарпатської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Матущак О.І.

Юрченко Я.О.