РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2018Справа № 910/22678/17
Господарський суд міста Києва у складі судді Картавцевої Ю.В., при секретарі судового засідання Вишняк Н.В., розглянувши матеріали господарської справи № 910/22678/17

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України"

про стягнення 3112,16 грн.

Представники:

від позивача: Крупка Н.М.

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" про стягнення 13434,36 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежно виконує свої зобов'язання зі сплати коштів за телекомунікаційні послуги відповідно до умов договору №31-68-08/74 від 15.05.2007 та Додаткової угоди №1-232-33 від 23.03.2012, у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 10322,20 грн. за період з грудня 2016 року по жовтень 2017 року, а також пеню у розмірі 333,87 грн., 3% річних у розмірі 407,29 грн. та інфляційні втрати у розмірі 2371,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 порушено провадження у справі №910/22678/17 та призначено її до розгляду на 27.12.2017.

15.12.2017 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017, яким Господарський процесуальний кодекс України викладено у новій редакції. У відповідності до пункту 9 частини 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зважаючи на те, що у справі №910/22678/17 ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа є малозначною у розумінні норм Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з чим суд доходить висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.12.2017 суд ухвалив здійснювати розгляд справи №910/22678/17 у порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання у справі призначено на 22.01.2018, встановлено учасникам судового процесу строки для подання заяв по суті справи.

18.01.2018 до відділу діловодства суду від відповідача надійшли додаткові документи у підтвердження сплати заборгованості за договором у даній справі.

Представник відповідача у судове засідання 22.01.2018 не з'явився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується повідомленням про вручення №486.

У судове засідання 22.01.2018 з'явився представник позивача, який підтримав позов.

За змістом ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 22.01.2018, за відсутності представника відповідача, запобігаючи при цьому безпідставному затягуванню розгляду справи.

У судовому засіданні 22.01.2018 оголошено вступну та резолютивну частини ухвали, якою закрито провадження у справі №910/22678/17 в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 10322,20 грн. на підставі п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 22.01.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

15.05.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Укртелеком», правонаступником якого відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" (виконавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Телесистеми України» (споживач, відповідач) було укладено договір №31-68-08/74 (далі-Договір), відповідно до якого споживач доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання здійснювати технічний догляд за обладнанням споживача, яке розташоване в трьох стійках в ЛАЗ-х СП: АТС 540 - вул. Райдужна, 27-а; АТС 460 - вул. Н. Ужвій,1; АТС 246 - вул. Островського, 18-а. Технічний догляд за цим договором включає в себе виконання виконавцем комплексу робіт з підтримання обладнання зв'язку споживача у справному стані та забезпечення його ефективного функціонування.

Відповідно до п. 3.1. Договору у редакції Додаткової угоди №1 від 23.03.2012, згідно з наказом Київської міської філії ПАТ «Укртелеком» від 23.09.2011 №817 розмір плати за місяць (без ПДВ) за технічний догляд за обладнанням сторонньої організації, яке розміщене на технологічних площах ПАТ «Укртелеком», за одну одиницю становить 92,36 грн., сума до сплати 443,33 грн. на місяць з ПДВ.

Пунктом 3.2. Договору визначено, що споживач зобов'язаний щомісячно до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, вносити плату за надані послуги на розрахунковий рахунок одержувача коштів на підставі акту виконаних робіт та рахунку, виставленого до 5 числа.

Згідно з умовами п. 4.1. Договору за порушення строку сплати, передбаченого п. 3.2. цього договору, споживач сплачує пеню за кожен день затримки, яка обчислюється від вартості неоплачених послуг в розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня.

За змістом п.п. 8.1., 8.2. Договору, останній набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2007; якщо жодна зі сторін не заявить письмово документом, підписаним уповноваженим представником сторони про припинення дії договору за один місяць до закінчення строку його дії, то договір автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що на виконання умов договору №31-68-08/74 від 15.05.2007 позивачем було складено для відповідача рахунки за період з грудня 2016 року по жовтень 2017 року із зазначенням вартості надання послуг - по 443,33 грн. за кожен місяць (копії рахунків долучені до позову).

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань зі сплати коштів за телекомунікаційні послуги відповідно до умов договору №31-68-08/74 від 15.05.2007 та Додаткової угоди №1-232-33 від 23.03.2012, у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 10322,20 грн. за період з грудня 2016 року по жовтень 2017 року, а також пеню у розмірі 333,87 грн., 3% річних у розмірі 407,29 грн. та інфляційні втрати у розмірі 2371,00 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

З поданих 18.01.2018 представником відповідача документів судом встановлено, що 17.01.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" перерахувало на рахунок Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" грошові кошти у розмірі 10322,30 грн. з призначенням платежу: телекомунікаційні послуги згідно з ухвалою суду від 27.12.2017 у справі №910/22678/17, дог. №№31-68-08/74 від 15.05.2007. Вказане підтверджується платіжним дорученням №18108 від 17.01.2018.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

За наведених обставин, ухвалою Госпоадрського суду міста Києва від 22.01.2018 закрито провадження у справі №910/22678/17 в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 10322,20 грн. на підставі п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

Разом з тим, з огляду на заявлені позивачем вимоги, предметом спору у даній справі залишаються вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 333,87 грн., 3% річних у розмірі 407,29 грн. та інфляційних втрат у розмірі 2371,00 грн. за прострочення виконання відповідачем зобов'язання зі сплати вартості телекомунікаційних послуг за договором №31-68-08/74 від 15.05.2007 за період з грудня 2016 року по жовтень 2017 року.

Як встановлено судом, відповідно до п. 3.1. Договору у редакції Додаткової угоди №1 від 23.03.2012, згідно з наказом Київської міської філії ПАТ «Укртелеком» від 23.09.2011 №817 розмір плати за місяць (без ПДВ) за технічний догляд за обладнанням сторонньої організації, яке розміщене на технологічних площах ПАТ «Укртелеком», за одну одиницю становить 92,36 грн., сума до сплати 443,33 грн. на місяць з ПДВ.

Пунктом 3.2. Договору визначено, що споживач зобов'язаний щомісячно до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, вносити плату за надані послуги на розрахунковий рахунок одержувача коштів на підставі акту виконаних робіт та рахунку, виставленого до 5 числа.

Як встановлено судом, на виконання умов договору №31-68-08/74 від 15.05.2007 позивачем було складено для відповідача рахунки за період з грудня 2016 року по жовтень 2017 року із зазначенням вартості надання послуг - по 443,33 грн. за кожен місяць (копії рахунків долучені до позову).

В той же час, суд вважає за необхідне додатково зазначити, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, а тому обставина надання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України, а отже, наявність або відсутність рахунку-фактури в будь-якому разі не звільняє боржника від обов'язку зі сплати вартості наданих послуг (постанова Верховного суду України від 29 вересня 2009 року).

Так, виходячи з заявлених у позові підстав позову - несплати вартості телекомунікаційних послуг за договором №31-68-08/74 від 15.05.2007 за період з грудня 2016 року по жовтень 2017 року, враховуючи вартість таких послуг за місяць відповідно до Додаткової угоди №1 від 23.03.2012 до Договору - 443,33 грн., суд доходить висновку, що вартість послуг у заявлений у позові період складає 4876,63 грн., що в силу п. 3.2. Договору повинна сплачуватись щомісячно до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.

При цьому, доказів сплати відповідачем вартості наданих за період з грудня 2016 року по жовтень 2017 року послуг за Договором у строки, ним передбачені (п. 3.2.), не надано, оскільки відповідачем надано докази сплати основної заборгованості за Договором у заявлених у позові розмірах вже після порушення провадження у даній справі (14.12.2017), відтак, факт порушення відповідачем зобов'язання за Договором щодо сплати вартості надання послуг за період з грудня 2016 року по жовтень 2017 року судом встановлено.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд встановив, що він розрахований за загальний період з 21.12.2015 по 31.10.2017, тоді-як з огляду на підстави позову - несплата заборгованості за період з грудня 2016 по жовтень 2017, відсутні підстави для нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період, що передує даті належної сплати вартості послуг, виходячи з заявленого періоду прострочення сплати такої вартості.

Відтак, здійснивши власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за кожен місяць надання послуг за період з грудня 2016 року по жовтень 2017 року, з урахуванням встановленого у п. 3.2. договору строку оплати та кінцевої дати нарахування, зазначеної у розрахунку позивача (31.10.2017), суд зазначає, що стягненню 3% річних підлягає сума у розмірі 53,93 грн. та інфляційні втрати у розмірі 216,79 грн., у зв'язку з чим позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" про стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню частково, у наведених розмірах.

Щодо вимог про стягнення пені за прострочення сплати вартості наданих послуг у розмірі 333,87 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з умовами п. 4.1. Договору за порушення строку сплати, передбаченого п. 3.2. цього договору, споживач сплачує пеню за кожен день затримки, яка обчислюється від вартості неоплачених послуг в розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд встановив, що він розрахований за загальний період з 21.11.2016 по 31.10.2017, тоді-як з огляду на підстави позову - несплата заборгованості за період з грудня 2016 по жовтень 2017, відсутні підстави для нарахування пені за період, що передує даті належної сплати вартості послуг, виходячи з заявленого періоду прострочення сплати такої вартості.

Відтак, здійснивши власний розрахунок пені за кожен місяць надання послуг за період з грудня 2016 року по жовтень 2017 року, з урахуванням встановленого у п. 3.2. договору строку оплати та кінцевої дати нарахування, зазначеної у розрахунку позивача (31.10.2017), суд зазначає, що стягненню підлягає пеня у розмірі 194,51 грн., у зв'язку з чим позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" про стягнення пені підлягають задоволенню частково, у розмірі 194,51 грн.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст.ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог (з урахуванням того, що ухвалою Госпоадрського суду міста Києва від 22.01.2018 закрито провадження у справі №910/22678/17 в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 10322,20 грн. на підставі п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Телесистеми України» (02094, м. Київ, вул. Червоногвардійська, 27А; ідентифікаційний код: 34726705) на користь Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (01601, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 18; ідентифікаційний код: 21560766) пеню у розмірі 194 (сто дев'яносто чотири) грн. 51 коп., 3% річних у розмірі 53 (п'ятдесят три) грн. 93 коп., інфляційні втрати у розмірі 216 (двісті шістнадцять) грн. 79 коп. та судовий збір у розмірі 55 (п'ятдесят п'ять) грн. 41 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 29.01.2018

Суддя Ю.В. Картавцева