ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

31 січня 2018 р. Справа № 903/24/18

за позовом Фізичної особи-підприємця Вознюка Володимира Володимировича, м. Луцьк

до відповідача: Волинського обласного управління водних ресурсів, м. Луцьк

про стягнення 51 022,02 грн.

Суддя Войціховський В.А.

Секретар судового засідання Сердюкова А.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Євсєєв Святослав Валерійович - представник (дов. від 12.07.2016р.)

від відповідача: Гаталюк Ольга Михайлівна - представник (дов. від 26.01.2018р. №116/10/02-18)

Суть спору: Фізична особа-підприємець Вознюк Володимир Володимирович звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з Волинського обласного управління водних ресурсів 51022,02 грн. штрафних санкцій, в тому числі 43 088,42 грн. суми збитків від інфляції за період з вересня 2016 року по листопад 2017р. (включно) та 7 933,60 грн. трьох процентів річних за період з 01.09.2016р. по 14.12.2017р., нарахованих згідно із ст. 625 ЦК України.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на рішення господарського суду Волинської області від 06.12.2016р. по справі №903/789/16, яким стягнуто з Волинського обласного управління водних ресурсів 402 382,27 грн., в т.ч. 205 417,32 грн.- основного боргу за виконані на підставі договору на виконання робіт (капітального будівництва об'єкта) №8/13 від 25.10.2013р. роботи, 180 000,55грн. - суми індексу інфляції за період з грудня 2013 року по серпень 2016 року (включно), 16 964,40 грн. - 3% річних за період з 01.12.2013р. по 31.08.2016р. згідно ст. 625 ЦК України.

Ухвалою господарського суду від 09.01.2018р. за відповідним позовом було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у даній справі призначено на 31.01.2018 року, запропоновано відповідачу, в порядку ст. ст. 165, 178 ГПК України, надати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; копію відзиву та доданих до нього документів надіслати позивачу, докази чого надати суду.

29.01.2018р. до суду від Волинського обласного управління водних ресурсів надійшов відзив від 26.01.2018р. №115/10/04-18, в якому управління просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

При цьому сторона засвідчує погодження з фактом існування у відповідача перед позивачем заборгованості в розмірі 205 417,32грн. Проте, у зв'язку з відсутністю бюджетних коштів на фінансування підрядних робіт, виконаних за договором №8/13 від 25.10.2013р., не в змозі розрахуватися з позивачем.

Також стороною повідомляється, що Волинське обласне управління водних ресурсів зобов'язується оплатити виконані за договором №8/13 від 25.10.2013р. роботи з моменту надходження коштів з державного бюджету від головного розпорядника за відповідною програмою.

При цьому відповідачем до матеріалів справи долучаються копії листів від 27.09.2016р. №1117/10/01-16, від 18.10.2016р. №2509/5/12/11-16, від 30.10.2017р. та від 01.11.2017р. №1287/10/01-17.

Присутній в судовому засіданні 31.01.2018р. представник позивача позовні вимоги підтримав та просить суд задовольнити останні в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Також представником позивача в судовому засіданні було заявлене усне клопотання про повернення підприємцю Вознюку Володимиру Володимировичу 8,00 грн. суми надмірно сплаченого судового збору.

Представник відповідача в судовому засіданні 31.01.2018р. позов заперечив з підстав, викладених у відзиві.

Проаналізувавши подані сторонами докази, беручи до уваги наявність письмової згоди сторін про не заперечення щодо розгляду справи по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання, господарський суд вважає за можливе в даному судовому засіданні закрити підготовче провадження, перейти до розгляду справи по суті та розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, оцінюючи подані сторонами докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що пред'явлений до відповідача позов підлягає до часткового задоволення. Викладена позиція суду пов'язана з наступними встановленими в судовому засіданні обставинами:

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом засвідчується, що рішенням господарського суду Волинської області від 06.12.2016р. у справі №903/789/16 (а.с. 14-19), яке набрало законної сили, позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Вознюка Володимира Володимировича до Волинського обласного управління водних ресурсів про стягнення 399 940,07грн. були задоволені повністю та постановлено стягнути з Волинського обласного управління водних ресурсів на користь Фізичної особи-підприємця Вознюка Володимира Володимировича 399 940,07грн., в т.ч. 205 417,32грн. - основного боргу, 178 083,05грн. - суми індексу інфляції, 16 439,70грн. - 3% річних та 5 999,10 грн. судового збору.

При розгляді господарським судом справи №903/789/16 останнім були встановлені факти:

- укладення 25 жовтня 2013 року між Фізичною особою-підприємцем Вознюком Володимиром Володимировичем та Волинським обласним управлінням водних ресурсів договору №8/13 на виконання робіт (капітального будівництва об'єкта) відповідно до умов якого замовник доручає, а підрядник забезпечує відповідно до проектної документації та умов договору виконання будівельно-монтажних робіт з капітального ремонту;

- виконання Фізичною особою-підприємцем Вознюком Володимиром Володимировичем, передбачених договором №8/13 від 25.10.2013р. робіт по капітальному ремонту із відновлення пропускної здатності русла річки Стохід, з метою запобігання підтоплення земель і сільських територій Ковельського та Рожищенського районів Волинської області, на загальну суму 205 417,32грн.;

- невиконання Волинським обласним управлінням водних ресурсів взятих на себе згідно договору №8/13 від 25.10.2013р. зобов'язань по оплаті виконаних робіт;

- існування у Волинського обласного управлінням водних ресурсів перед ФОП Вознюком Володимиром Володимировичем заборгованості по оплаті виконаних робіт на загальну суму 205 417,32 грн.;

- підставності нарахування боржнику сум індексу інфляції та трьох процентів річних.

19 грудня 2016 року господарським судом Волинської області у справі №903/789/16 на виконання рішення від 06.12.2016р. було видано наказ №903/789/16.

Таким чином, факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за виконані роботи згідно договору №8/13 від 25.10.2013р. на виконання робіт в розмірі 205 417,32 грн. має преюдиційне значення та не підлягає доказуванню в силу положень ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Боржником не надано суду доказів в підтвердження виконання рішення господарського суду Волинської області від 06.12.2016р. у справі №903/789/16.

Визначена сума заборгованості у розмірі 205 417,32грн. у встановленому порядку не була спростована чи заперечена відповідачем, визнається останнім у відзиві на позовну заяву.

Невиконання Волинським обласним управлінням водних ресурсів рішення суду та наявність у нього перед Фізичною особою-підприємцем Вознюком Володимиром Володимировичем боргових зобов'язань на суму 205 417,32 грн. виступило підставою для нарахування позивачем згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржнику у зв'язку з цим за прострочення виконання грошового зобов'язання 43 088,42 грн. суми збитків, завданих інфляцією (за період з вересня 2016р. по листопад 2017р. (включно), а також 7 933,60 грн. трьох процентів річних від простроченої суми (за період з 01.09.2016р. по 14.12.2017р.), подальшого звернення кредитора до суду з позовом про стягнення цих сум.

У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з представленими господарському суду розрахунками позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України було нараховано відповідачу 43 088,42 грн. суми збитків, завданих інфляцією (за період з вересня 2016р. по листопад 2017р. (включно), а також 7 933,60 грн. трьох процентів річних від простроченої суми (за період з 01.09.2016р. по 14.12.2017р.).

Нарахування зазначених сум, як це вбачається із розрахунків та пояснень представника позивача, було здійснено ФОП Вознюком В.В. із присудженої до стягнення у рішенні суду у справі №903/789/16 з боржника суми заборгованості по оплаті виконаних робіт у розмірі 205 417,32грн., яка виникла, у зв'язку з неналежним виконанням останнім умов договору на виконання робіт (капітального будівництва об'єкта) №8/13 від 25.10.2013р.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Поруч з цим, як це визначається положеннями п.п. 1.1, 1.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", грошовим, за змістом ст.ст. 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим вважається будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті. Якщо зобов'язання виражене в банківському металі, то відповідне правовідношення не є грошовим зобов'язанням, і до нього не застосовуються норми про відповідальність за порушення такого зобов'язання.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Статтями 598-609 Цивільного кодексу України не встановлена в якості підстави припинення грошового зобов'язання прийняття судом рішення про стягнення боргу.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як це визначається пунктом 5.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", за приписом ч. 5 ст. 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Судом засвідчується, що в даному випадку господарським судом Волинської області за справою №903/789/16 було встановлено правову природу стягнення грошових коштів, а саме 205 417,32 грн. заборгованості за виконані позивачем роботи, які залишились відповідачем неоплаченими.

На думку суду, в розумінні ст. 625 ЦК України грошовим зобов'язанням боржника виступає сплата суми основного боргу 205 417,32 грн.

При цьому також враховано, що визначення грошового зобов'язання закріплено в Законі України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", статтею 1 котрого визначено, що грошове зобов'язання - це зобов'язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених законодавством України. До складу грошових зобов'язань боржника не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду.

Отже чинне законодавство передбачає нарахування сум інфляційних та трьох процентів річних саме за грошовими зобов'язаннями, матеріальними втратами, тощо.

Відтак суд вважає, що в даному випадку позивач вправі був здійснювати нарахування відповідачу сум інфляційних збитків та процентів річних із присудженої згідно рішення суду у справі №903/789/16 до стягнення суми основної заборгованості 205 417,32 грн.

Відтак, стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача 7 933,60 грн. трьох процентів річних за період з 01.09.2016р. по 14.12.2017р., нарахованих згідно із ст. 625 ЦК України, судом засвідчується на підставності таких вимог, оскільки розрахунок наданий позивачем відповідає чинному законодавству України, дійсним обставинам справи, не містить арифметичних помилок, та вірно враховує періоди нарахування, з огляду на що, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача 7 933,60 грн. трьох процентів річних за період з 01.09.2016р. по 14.12.2017р.

Стосовно вимог позивача про стягнення інфляційних в розмірі 43 088,42грн. за період з вересня 2016р. по листопад 2017р. (включно) за зобов'язаннями по оплаті виконаних робіт, судом засвідчується на частковій помилковості здійснених нарахувань. Зокрема, позивачем при розрахунках сум збитків від інфляції останні безпідставно проводились із врахуванням проіндексованих сум, а не із сталої суми заборгованості 205 417,32 грн.

Здійснивши відповідні перерахунки збитків від інфляції за періоди зобов'язань боржника вересня 2016 р.-листопада 2017р. (включно), розрахувавши інфляційні із врахуванням суми заборгованості 205 417,32 грн. (без врахування попередніх індексацій), суд встановив, що відповідні вимоги будуть підставні відповідно на суми: 3 697,52грн. інфляційних за зобов'язаннями вересня 2016 року, 5 751,69грн. інфляційних за зобов'язаннями жовтня 2016 року, 3 697,52грн. інфляційних за зобов'язаннями листопада 2016 року, 1 848,76грн. інфляційних за зобов'язаннями грудня 2016 року, 2 259,59грн. інфляційних за зобов'язаннями січня 2017 року, 2 054,17грн. інфляційних за зобов'язаннями лютого 2017 року, 3 697,52грн. інфляційних за зобов'язаннями березня 2017 року, 1 848,76грн. інфляційних за зобов'язаннями квітня 2017 року, 2 670,43грн. інфляційних за зобов'язаннями травня 2017 року, 3 286,68 грн. інфляційних за зобов'язаннями червня 2017 року, 410, 83 грн. інфляційних за зобов'язаннями липня 2017 року, - 205,42 грн. інфляційних за зобов'язаннями серпня 2017 року, 4 108,35 грн. інфляційних за зобов'язаннями вересня 2017 року, 2 465,01грн. інфляційних за зобов'язаннями жовтня 2017 року, 1 848,76грн. інфляційних за зобов'язаннями листопада 2017 року, а всього на суму 39 440,17 грн.

Враховуючи, що спір до суду було доведено з вини відповідача, суд вважає, що витрати, пов'язані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору) котрі поніс позивач, пропорційно сумі задоволених вимог, слід відшкодувати йому у відповідності до ст. 129 ГПК України за рахунок Волинського обласного управління водних ресурсів.

Крім того, суд зауважує, що частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" станом на 01.01.2018 прожитковий мінімум на одну особу для працездатних осіб становив 1762,00 грн.

Таким чином, за подання до суду даної позовної заяви, позивачем мав бути сплачений судовий збір в розмірі 1 762,00 грн.

Як вбачається з банківської квитанції №0.0.915849511.1 від 14.12.2017р., долученої до матеріалів справи, позивачем при поданні даної позовної заяви до суду було сплачено 1 770,00грн. судового збору.

Статтею 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Разом з тим, відповідно до ст.238 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності, у резолютивній частині рішення також вказується про повернення судового збору.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що надмірно сплачений позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду Волинської області судовий збір в розмірі 8,00 грн. згідно квитанції №0.0.915849511.1 від 14.12.2017р. підлягає поверненню з Державного бюджету України на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 509, 524, 526, 533-535, 598-609, 625 Цивільного кодексу України, ст. ст. 74, 75-80, 129, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, ЗУ «Про судовий збір», господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Волинського обласного управління водних ресурсів (43005, м. Луцьк, вул. 8 Березня, 1, ) на користь Фізичної особи-підприємця Вознюка Володимира Володимировича (43000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 39 440,17 грн. суми інфляційних нарахувань та 7 933,60 грн. трьох відсотків річних, а всього 47 373,77 грн. та 1 636,01 грн. в повернення витрат по сплаті судового збору.

3. В частині стягнення 3 648,25 грн. суми інфляційних нарахувань в позові відмовити.

4. Управлінню державної казначейської служби України у місті Луцьку Волинської області (43021, м. Луцьк, вул. Стрілецька, 4а, ) повернути Фізичній особі-підприємцю Вознюку Володимиру Володимировичу (43000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) з Державного бюджету України судовий збір в розмірі 8,00 грн., надмірно сплачений останнім при поданні позовної заяви до господарського суду Волинської області згідно квитанції №0.0.915849511.1 від 14.12.2017р. на суму платежу 1770,00 грн. відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" (оригінал платіжної квитанції №0.0.915849511.1 від 14.12.2017р. знаходиться в матеріалах справи).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст.ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу якого знаходиться місцевий господарський суд, протягом 20 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повне рішення

складено

02.02.2018р.

Суддя В. А. Войціховський