КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2018 р. Справа№ 910/14463/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Китчер-Солюшн» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2017

у справі №910/14463/17 (суддя - Мельник В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Китчер-Солюшн»

до 1. Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАМПІР»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 - 1. Національний банк України

2. Міністерство фінансів України

про визнання права та визнання відсутнім права

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились

від відповідача-1: Савченко О.О., довіреність №341 від 29.12.2017

від відповідача-2: не з'явились

від Національного банку України: не з'явились

від Міністерства фінансів України: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Китчер-Солюшн» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАМПІР» про визнання права та визнання відсутнім права за кредитними договорами:

- №4Д13501Д від 16.08.2013 на суму ,97 грн.;

- №4Д13502Д від 19.08.2013 на суму 498171999,67 грн.;

- №4Д13492И від 20.08.2013 на суму 19809882,89 грн.;

- №4Д14025И від 20.01.2014 на суму 245574306,98 грн.

В обґрунтування позовних вимог ТОВ «Китчер-Солюшн» посилається на те, що він, як поручитель боржника - ТОВ «ДАМПІР», виконав зобов'язання останнього, які існували за кредитними договорами №4Д13501Д від 16.08.2013, №4Д13502Д від 19.08.2013, №4Д13492И від 20.08.2013, №4Д14025И від 20.01.2014 перед ПАТ Комерційним банком «Приватбанк» на загальну суму 1 769 013 308,51 грн, а тому позивач стверджує, що набув право вимоги виконання грошових зобов'язань від боржника - ТОВ «ДАМПІР». Також просить визнати відсутнім у ПАТ «Приватбанк» права вимагати від ТОВ «ДАМПІР» сплати суми боргу у розмірі 1 769 013 308,51 грн. за вищезазначеними кредитними договорами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2017, в якості третіх осіб, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 було залучено Національний банк України та Міністерство фінансів України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2017 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи рішення у справі, місцевий господарський суд посилаючись на приписи ст. ст. 11, 509, 512, 553, 554, 556 Цивільного кодексу України, дійшов висновку, що перехід прав поручителя до кредитора у зобов'язанні після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі і позивачем не доведено порушення чи невизнання відповідачами набутих прав відповідача.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2017, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Китчер-Солюшн», 16.11.2017 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначив, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи, що є підставою для його скасування.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Китчер-Солюшн» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2017 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Жук Г.А., судді - Мальченко А.О., Чорногуз М.Г. та призначено справу №910/14463/17 до розгляду на 17.01.2018.

Апелянт не скористався правом участі у судовому засіданні 17.01.2018, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням поштової установи про вручення поштового відправлення. 16.01.2018 від апелянта надійшло клопотання про розгляд справи без його уповноваженого представника.

У судове засідання, 17.01.2018, представник відповідача-2 та представники третіх осіб не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслали.

У судовому засіданні, 17.01.2018, представник відповідача-1 - ПАТ КБ «Приватбанк» надав свої пояснення, просить суд припинити провадження по справі, оскільки, на його переконання, вимоги про встановлення юридичних фактів не підвідомчі господарським судам й це є підставою для припинення провадження у справі, тобто місцевим судом в порушення приписів процесуального законодавства прийнято до провадження справу, яка не підвідомча суду в порядку господарського судочинства. Також заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, стверджує, що вимоги позивача є безпідставними та просить суд апеляційної інстанції залишити рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2017 у справі №910/14463/17 без змін.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIIІ) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи належне повідомлення учасників процесу про дату і час розгляду справи, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду, враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, дійшов висновку про можливість розгляду справи в даному судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 269 ГРК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

04.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КИТЧЕР-СОЛЮШИН», як поручителем та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», як кредитором було укладено договір поруки №4Д13501Д/П, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «ДАМПІР» своїх зобов'язань : за кредитним договором від 16.08.2013 №4Д13501Д (кредитний договір 1), а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 1; за кредитним договором від 19.08.2013 №4Д13502Д (кредитний договір 2) а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно дно до кредитного договору 2; за кредитним договором від 20.08.2013 №4Д13492И (кредитний договір 3), а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору 3; за кредитним договором від 20.01.2014 №4Д14025И (кредитний договір 4), а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 4.

Відповідно до п. 2 договору, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Згідно п. 3 Договору поруки поручитель з умовами кредитних договорів ознайомлений.

Відповідно до п. 7 Договору у випадку порушення поручителем зобов'язання,, кредитор має право в рахунок погашення боргу за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунку у ПАТ КБ «Приватбанк». Договірне списання грошових коштів згідно з умовами цього пункту оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього Договору.

У відповідності до п. 9 Договору поруки, у випадку невиконання поручителем обов'язку боржника за Кредитним договором впродовж 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання письмової вимоги кредитора, поручитель сплачує на користь кредитора пеню в розмірі 1 % від суми заборгованості, яка зазначена в письмові вимозі, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє поручителя від виконання зобов'язань за цим Договором.

Згідно з п. 10 договору поруки, кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за Кредитним договором.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов'язань за цим договором (п. 11 договору поруки).

Договір укладено/підписано із використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 26.01.2016, укладеної сторонами.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

За правовою природою договір №13501Д/П від 04.11.2016 є договором поруки, як один із видів забезпечення виконання зобов'язань.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В обґрунтування позову, позивач зазначає, що погасив заборгованість відповідача-2 перед відповідачем-1 за кредитними договорами: №4Д13501Д від 16.08.2013, №4Д13502Д від 19.08.2013, №4Д13492И від 20.08.20163, №4Д14025И від 20.01.2014. Однак, як стверджує позивач, ні відповідача-1, ні відповідача-2 не визнають факт погашення позивачем заборгованості за кредитними договорами перед банком та факт переходу до поручителя права вимоги за кредитними договорами.

Положеннями ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За умовами пункту 8 договору поруки, до поручителя, що виконав обов'язки боржника за Кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Згідно долучених до матеріалів справи платіжних доручень №1306 від 07.11.2016 на суму 1 005 457 118,97 грн., №1307 від 07.11.2016 на суму 498 171 999,67 грн., №1308 від 07.11.2016 на суму 19 809 882,89 грн., №1309 від 07.11.2016 на суму 245 574 306,98 грн. позивачем перераховано відповідачу-1 кошти в загальному розмірі 1 769 013 308,51 грн. з призначенням платежу: виконання зобов'язань по кредитним договорам №4Д13501Д від 16.08.2013, №4Д13502Д від 19.08.2013, №4Д13492И від 20.08.20163, №4Д14025И від 20.01.2014 та договір поруки №№4Д13501Д/П від 04.11.2016.

Відповідачем-1 не спростовано факту отримання коштів від позивача на загальну суму 1 769 013 308,51 грн. та не подано доказів повернення цих коштів можливо як помилково перерахованих в зв'язку з відсутністю укладеного з ним Договору поруки №4Д13501Д/П від 04.11.2016.

Таким чином, до позивача, який виконав зобов'язання відповідача-2, забезпечені порукою, перейшли усі права кредитора в цих зобов'язаннях, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Спір у даній справі виник внаслідок виконання позивачем, як поручителем, обов'язку боржника за вищезгаданими кредитними договорами, який, погасив борг в загальному розмірі 1 769 013 308,51 грн., тому, на підставі ст.ст. 512, 514 ЦК України, став новим кредитором за цими кредитними договорами, проте відповідачі не визнають факту погашення заборгованості та факту переходу до позивача прав кредитора. Наведене й зумовило, на думку позивача, його звернення до суду з даним позовом.

Згідно ч. 1 ст. 73 ГПК України, Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно із ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вірно досліджено судом першої інстанції, посилання позивача на те, що відповідачами не визнається факт погашення заборгованості та факт переходу до позивача прав кредитора жодними належними та допустимими доказами не підтверджується, оскільки в матеріалах справи такі відсутні. Крім того, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

За приписами ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою слід з'ясовувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З огляду на приписи ст. 512, 556 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Таким чином, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону, відтак будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно. Тобто перехід прав до поручителя, який виконав зобов'язання презюмується і звернення особи до суду з позовом про визнання права вимоги, так само як і про визнання відсутнім в іншої особи такого права не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом за наявності відповідного спору.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що вимоги такого змісту як визнання права чи визнання відсутнім права згідно приписів ст. 16 ЦК України можуть заявлятись в суді, відтак доводи відповідача-1 про те, що заявлені вимоги по своїй суті є встановленням факту й не підлягають розгляду в господарських судах необґрунтованими. Відповідно відсутні й підстави для припинення (закриття ) за правилами нового ГПК України (в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017) провадження у даній справі.

За приписами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 1 ГПК України (в редакції чинній на момент звернення позивача до суду) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Саме на позивача покладено обов'язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, отже довести, що права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

На думку позивача, відповідачем-1 не підтверджено факту отримання коштів від позивача в сумі 1 769 013 308,51 грн. та не подано доказів їх повернення як помилково перерахованих.

Позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному господарському суді не доведено, порушення його права та законних інтересів з боку визначених ним відповідачів. Позивачем також не надано пояснень, якими саме діями чи бездіяльністю ПАТ КБ «Приватбанк» порушує його права та інтереси.

Колегія суддів зазначає, що матеріально-правовий зміст захисту цивільних прав та інтересів полягає, насамперед у з'ясуванні чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені. При цьому суб'єктивним правом на захист слід розуміти юридично закріплену можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у статті 1 Господарського процесуального кодексу України, полягає у тому, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту порушення або невизнання відповідачами його прав або охоронюваних законом інтересів, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Доводи апелянтів по суті їх скарг в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків. А відтак, передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення немає, а тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Китчер-Солюшн» залишається без задоволення.

Враховуючи вимоги ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 271-272, п.1 ч.1 ст. 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Китчер-Солюшн» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2017 у справі №910/14463/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2017 у справі №910/14463/17 залишити без змін.

3. Справу №910/14463/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.01.2018.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

М.Г. Чорногуз