ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2018 року м.Дніпро Справа № 904/6439/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача) - Кузнецової І.Л.,

суддів Чимбар Л.О., Широбокової Л.П.

при секретарі судового: засідання ОСОБА_1

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2, посвідчення №0702 від 25.11.2016 р., договір про надання правової допомоги №22/1 від 22.01.2018 р. та ордер серії ДП №1754/000018 від 23.01.2018 р., адвокат;

від відповідача-1: ОСОБА_3, посвідчення №2303 від 10.09.2012 р. та договір про надання правової допомоги б/н від 25.10.2017 р., адвокат;

від відповідача-2: ОСОБА_4, довіреність №7/10-2395 від 27.12.2017 р.;

від третьої особи-2: ОСОБА_4, довіреність №7/10-2344 від 26.12.2017 р.;

від третьої особи-1: ОСОБА_5С, посвідчення №377 від 02.10.2009 р. та довіреність № 397 від 27.12.2017 р.;

від відповідача-3: представник у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином;

від третьої особи-3: представник не зявився;

розглянувши апеляційну скаргу громадської організації "Товариство сприяння обороні України (ТСО України)" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.10.2017р. у справі №904/6439/17 (суддя Панна С.П., м.Дніпро, повний текст складено 17.10.2017 року)

за позовом публічного акціонерного товариства "Дніпровський машинобудівний завод", м.Дніпро

до відповідача-1 громадської організації "Товариство сприяння обороні України (ТСО України)", м.Київ

до відповідача -2 виконавчого комітету Дніпровської міської ради, м. Дніпро

до відповідача-3 комунального підприємства "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради, м. Дніпро

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонд державного майна України, м. Київ

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Дніпровська міська рада, м. Дніпро

третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, м.Дніпро

про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, припинення права власності, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року публічне акціонерне товариство "Дніпровський машинобудівний завод" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до громадської організації "Товариство сприяння обороні України", в якому просило:

1) поновити строк подачі позовної заяви та прийняти її до розгляду;

2) визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно в частині права власності на об'єкти нерухомості, а саме:

- у будівлі водної станції літ. А-2: приміщення № 1 поз. 1-8, площею 225,4 кв.м; 1/2 частина приміщення № І - II, площею 14,1 кв.м.; сходи літ. а1;

- у будівлі літ. Б-1: приміщення № 1 поз. 1-5, площею 187,3 кв.м.,

розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, ЗП (колишня адреса вул. Яружна, 4) зареєстровані за Товариством сприяння обороні України на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.06.1999 року, виданого Товариству сприяння обороні України виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі протоколу № 24 засідання виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих від 18.07.1950 року, наказу Дніпропетровського обласного комітету ТСО України від 21.10.1991 року, статуту ТСО України від 27.01.1993 року;

3) припинити право власності на нерухоме майно, а саме:

- у будівлі водної станції літ. А-2: приміщення № 1 поз. 1-8, площею 225,4 кв.м; 1/2 частина приміщення № І - II, площею 14,1 кв.м.; сходи літ. а1;

- у будівлі літ. Б-1: приміщення № 1 поз. 1-5, площею 187,3 кв.м.,

розташованих за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, ЗП (колишня адреса вул. Яружна, 4) зареєстровані за Товариством сприяння обороні України на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.06.1999 року, виданого Товариству сприяння обороні України виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі протоколу № 24 засідання виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих від 18.07.1950 року, наказу Дніпропетровського обласного комітету ТСО України від 21.10.1991 року, статуту ТСО України від 27.01.1993 року та зареєстроване Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі 36 ЮН за реєстровим №1752-70;

4) скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме:

- у будівлі водної станції літ. А-2: приміщення № 1 поз. 1-8, площею 225,4 кв.м; 1/2 частина приміщення № І - II, площею 14,1 кв.м.; сходи літ. а1;

- у будівлі літ. Б-1: приміщення № 1 поз. 1-5, площею 187,3 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, ЗП (колишня адреса вул. Яружна, 4) зареєстровані за Товариством сприяння обороні України на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.06.1999 року, виданого Товариству сприяння обороні України виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі протоколу № 24 засідання виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих від 18.07.1950 року, наказу Дніпропетровського обласного комітету ТСО України від 21.10.1991 року, статуту ТСО України від 27.01.1993 року та зареєстроване Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі 36 ЮН за реєстровим №1752-70.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.10.2017р. у справі №904/6439/17 позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

Приймаючи рішення, господарський суд виходив з обставин:

- щодо невідповідності свідоцтва про право власності від 14.06.1999 року, отриманого відповідачем-1, Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб в частині правовстановлюючих документів, на підставі яких його видано;

- щодо наявності у власника права розпоряджатися своїм майном; держава в особі Фонду державного майна стовідсотковим власником спірного майна визначила відкрите акціонерне товариство "Дніпропетровський машинобудівний завод" (далі ВАТ "Дніпровський машинобудівний завод"), правонаступником якого є позивач, та на підставі наказу від 14.02.1996 року № 25-АТ, додатком до якого є Перелік, вказане спірне майно, як єдиний цілісний комплекс, передала до статутного фонду позивача; вказаний наказ недійсним визнано не було, а свідоцтво, отримане відповідачем, є перешкодою у здійснені прав власником.

Не погодившись з прийнятим рішенням, громадська організація "Товариство сприяння обороні України (ТСО України)" подала апеляційну скаргу, в якій просить це рішення скасувати, прийняти нове рішення та відмовити в задоволенні позовних вимог.

У поданій скарзі йдеться про порушення господарським судом при його прийнятті норм матеріального та процесуального права, залишення поза увагою встановлених господарським судом під час розгляду справи численних фактів та доказів спільного будівництва позивачем та відповідачем-1 будівель та споруд водної станції, факту розподілу права власності між цими сторонами, тривалого та відкритого володіння кожною стороною своєю часткою цього об`єкту нерухомості, ненадання цим фактам правової оцінки, що свідчить про неповне з`ясування обставин справи; про те, що вказані обставини вже були встановлені та досліджені рішенням господарського суду Дніпропетровської області у справі № 8/141-07 в 2007 році; про безпідставне та неаргументоване прийняття доводів позивача щодо передання Фондом у його власність ста відсотків майна, без належного дослідження самого наказу Фонду державного майна України від 14.02.1996 року № 25-АТ та Переліку до нього, якими не визначено та не передбачено передачу нерухомого майна у власність ВАТ "Дніпровський машинобудівний завод", а лише регулюється порядок створення цієї юридичної особи; зокрема, матеріали справи не містять балансу спірних об`єктів за останній звітний період, результатів останньої повної інвентаризації цього майна, на підставі яких повинен був визначатись розмір статутного фонду Товариства, в яких можуть міститись відомості про їх площу, оскільки таких даних Перелік майна не містить; крім того, наказ не може бути підставою для передання майна у власність, законом лише визначена можливість передання майна до статутного фонду, при цьому, позивачем до матеріалів справи не надавався акт приймання-передачі майна до статутного капіталу, а судом цьому факту не надано оцінки, тому неможливо встановити чи відбулась повна передача всього майна або лише його частини, чи не відбулась взагалі, оскільки, за поясненнями Фонду, спірні об`єкти увійшли у власність позивача станом на 01.12.1995 року згідно з Переліком, який не містить дати його складення, вказаний Перелік підписаний заступником голови Фонду ОСОБА_6, який призначений на цю посаду Указом Президента України від 01.09.1997 року № 933/97 та звільнений з посади Указом Президента № 987/2005 у 2005 році, що свідчить про виникнення у особи, яка підписала вказаний документ повноважень лише після спливу майже двох років від дати, яку вказує Фонд, як дату складення Переліку (01.12.1995); про те, що судом не взято до уваги, що власником частини майна, яке створювалось за рахунок джерел, обумовлених статутами республіканських громадських організацій, на матеріальній базі яких було створено громадську організацію "Товариство сприяння обороні України (ТСО України)" та було віднесене до майна ТСО України на підставі ст.ст.20, 28 Закону України "Про власність", є відповідач-1, і дії Фонду щодо розпорядження цим майном та передачі його у власність іншій особі є протиправними та протизаконними, чому суд першої інстанції не надав оцінки та не з`ясував всіх обставин справи, не зважаючи на доведеність та обґрунтованість відповідачем-1 обставин, за яких спірне майно було створене, та не може вважатись в цілому власністю позивача; про безпідставне незастосування судом першої інстанції наслідків спливу строку позовної давності, про які були подані заяви відповідачем-1 та відповідачем-2, ненадання судом першої інстанції оцінки фактам, викладеним в цих заявах; при цьому щодо строку позовної давності судом першої інстанції здійснено два взаємовиключних висновки, оскільки застосовано ч.5 ст.267 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) щодо захисту права після пропущення строку позовної давності на підставі визнання поважними причин такого пропуску та ст.268 Кодексу, за якою позовна давність взагалі не застосовується до певної категорії спорів; про безпідставне застосування судом першої інстанції ст.391 ЦК України до спірних правовідносин, яка не стосується предмету та підстав позову, чим порушено норми процесуального права та принцип господарського судочинства, оскільки позивач не визначав предметом позову усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а відповідач-1 в зв`язку з цим не мав можливості подати свої заперечення щодо застосування вказаної норми; так, положення ст.391 ЦК України визначають можливість подання власником майна позову про захист права власності від порушень, не по`язаних із позбавленням володіння (негаторний позов), предметом такого позову є вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом; позивач на момент пред`явлення позову не є власником всього майна, що робить позивача, в даному випадку, неналежним суб`єктом негаторного позову; при цьому захист прав позивача за негаторним позовом надається судом у формі припинення дій, що порушують право, та в резолютивній частині суд має зазначити дії, які має вчинити відповідач для усунення порушень; при обґрунтованому задоволенні позовних вимог за негаторним позовом, мають настати обставини, за яких позивач не буде мати перешкод володіти майном, однак, наслідком задоволення цього позову не створюються умови негайного фактичного володіння позивачем спірним майном; також необхідною умовою негаторного позову має бути відсутність договірних відносин між сторонами, що не відповідає обставинам цієї справи, та доведення позивачем протиправних дій відповідача у створенні перешкод для позивача у володінні належним йому майном, що, в даному випадку, не було здійснено, оскільки позивачем у підставах позову не наведено в чому саме полягають протиправні та винні дії відповідача-1.

27.11.2017 року скаржником подані до Дніпропетровського апеляційного господарського суду письмові пояснення, в яких останній, посилаючись на встановлені рішенням господарського суду у справі № 8/141-07 від 13.08.2007 року обставини, зазначив, що позивач безпідставно заявив похідні вимоги (про визнання недійсним свідоцтва про право власності, про припинення права власності та скасування запису про державну реєстрацію права власності), хоча не є власником у розумінні ст.391 ЦК України, тому відповідач-1 вважає, що позивачем має бути спочатку заявлена основна вимога про визнання за ним права власності і тільки ця вимога наділяє його правом заявити похідні вимоги, які заявлені у цій справі, що свідчить про неправильне обрання позивачем способу захисту свого права та підставою у відмові в задоволенні позовних вимог; суд, здійснивши висновок про те, що єдиним власником спірного майна є позивач, безпідставно вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем вимога про визнання права власності не заявлялась і клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог у справі також відсутнє.

Відповідач-3 у клопотанні від 27.11.2017 року просить справу розглянути за наявними матеріалами, без участі представника, повідомляє, що з 01.01.2013 року у підприємства припинились повноваження щодо реєстрації речових прав на нерухоме майно, отже, останнє не є належним відповідачем у цій справі, на час виникнення спірних відносин БТІ виконувало делеговані державою функції, а, отже, було суб`єктом владних повноважень, тому в цій частині спір підлягає розгляду в межах адміністративного судочинства.

У письмових поясненнях третя особа-2 та у відзиві на апеляційну скаргу відповідач-2 апеляційну скаргу підтримали, у позові просили відмовити, наводячи аналогічні доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача-1.

З приводу застосування судом першої інстанції Інструкції про порядок державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09.06.1998р. № 121 (далі Інструкція), скаржником надані пояснення (від 12.12.2017 року), відповідно до яких слід розрізняти поняття "оформлення права власності" та "реєстрацію права власності", оскільки свідоцтво про право власності і є правовстановлювальним документом, на підставі якого здійснюється реєстрація права власності, а оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності, при цьому перелік документів, на підставі яких законом дозволено оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності не є вичерпним. Судом першої інстанції здійснений невірний висновок про правовстановлювальні документи, на підставі яких було здійснено реєстрацію права власності. Також скаржник зауважив, що свідоцтво складається з самого свідоцтва та реєстраційних написів на ньому щодо права власності відповідача-1 та переходу права власності на частину майна до позивача, втім, ні позивачем, ні судом не обґрунтовані підстави скасування вказаного свідоцтва в частині реєстраційного напису на підставі рішення суду від 13.08.2007 року у справі № 8/141-07. Щодо зазначення у свідоцтві Статуту, як документу, який підтверджує право власності на спірне майно, то відповідно до ст.ст.6, 28 Закону України "Про власність", з урахуванням договору про спільне будівництво від 22.05.1959 року, відповідач-1, як правонаступник ОСОБА_7 в особі Дніпропетровського обласного комітету ДТСААФ, є власником майна та відповідно до п.4.1 Інструкції статутом засвідчив, що це майно належить ТСО України.

Третя особа-1 у поясненнях від 15.12.2017 року апеляційну скаргу просила залишити без задоволення, рішення господарського суду без змін, з урахуванням того, що листом Фонду від 05.11.2003 року № 10-21-13951 ВАТ "Дніпровський машинобудівний завод" був наданий Перелік нерухомого майна, переданого у власність позивача станом на 01.12.1995 року згідно п.2.2 Порядку підтвердження права власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Фонду від 24.05.2002 року № 906; до вказаного Переліку увійшли будівля водної станції, майстерня механічна 1 корпус, туалет на 2 місця, які на думку третьої особи, і є спірним майном.

Третя особа-3 правом надання пояснень на апеляційну скаргу не скористалась, як не скористалась правом участі в судовому засіданні; про час та місце судового засідання повідомлялась належним чином (а.с.193, т.3).

Позивач проти апеляційної скарги заперечує, вказуючи на те, що судом першої інстанції повністю досліджені матеріали та обставини справи, зроблені вірні висновки, зазначаючи, що наказом Фонду державного майна України від 14.02.1996 року № 25-АТ затверджено акт оцінки Дніпровського машинобудівного заводу та створено ВАТ "Дніпровський машинобудівний завод", до статутного фонду якого передане спірне майно, вказаний Перелік майна є невід`ємною частиною наказу, також в матеріалах справи містяться завірені виписки з інвентаризаційного опису майна станом на 01.12.1995 року; документи надані відповідачем-1 для підтвердження права власності, на думку позивача, не є такими, що підтверджують право власності, крім того, одні і ті ж документи (наказ Дніпропетровського обласного комітету ТСО України від 21.10.1991 року № 316-р та протокол № 24 засідання виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих від 18.07.1950 року) стали підставою для оформлення права власності на один і той же об`єкт нерухомості спочатку за Дніпропетровським обласним комітетом ТСО України/об`єднаною технічною школою ТСОУ, а пізніше за ТСО України, без надання додаткових документів, що підтверджують перехід або виникнення права власності на спірні об`єкти у ТСО України, щодо спливу строку позовної давності позивач вказує на нерозповсюдження строку позовної давності на спірні відносини, оскільки вони пов`язані не лише з невизнанням відповідачем-1 права, а й із здійсненням перешкод у користуванні та розпорядженні цим майном.

В судовому засіданні 23.01.2018 року представником позивача заявлена усна заява про відвід колегії суддів у складі: головуючого судді Кузнецової І.Л., суддів Чимбар Л.О., Широбокової Л.П., яка обґрунтована наявністю сумнівів у неупередженості колегії суддів через присутність у судових засіданнях представників засобів масової інформації, які висвітлюють спірну тему. Зазначена заява не приймається колегією суддів до розгляду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.38 Господарського процесуального кодексу України, в редакції станом на 15.12.2017 року, відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Після спливу вказаного строку заявити відвід дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Щодо досліджуваної справи, то в судових засіданнях 28.11.2017 та 19.12.2017 року з боку позивача був присутній повноважний представник Товариства, яким, станом на момент цих засідань, заява про відвід колегії суддів не подавалась.

При цьому в судовому засіданні 19.12.2017 року апеляційний господарський суд повідомив представників сторін та третіх осіб, що розгляд справи здійснюється відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України в редакції станом на 15.12.2017 року та про право сторін, у зв`язку з цим, подати відповідні заяви та клопотання.

Отже, на цій стадії розгляду справи позивач позбавлений права заявити відвід.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.05.1959 року між Заводом поштова скринька 192 (завод), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Дніпровський машинобудівний завод" та Дніпропетровським обласним комітетом ДТСААФ (комітет ДТСААФ), правонаступником якого є Громадська організація "Товариство сприяння обороні України (ТСО України)" згідно Статуту товариства (в редакції 1995 року) а.с.198-206, т.1)) укладено договір, відповідно до п.1 якого завод та комітет ДТСААФ приймають на себе спільні зобов'язання із будівництва водної станції на березі річки Дніпро на ділянці, виділеній комітету ДТСААФ відповідно до рішення виконкому (а.с.122, т.1).

Відповідно до п.2 водна станція має бути збудована в 1959-60 р.р. спільними силами та коштами у відповідності з проектом, затвердженим головним архітектором міста.

Згідно з п.3 договору розроблення та подання на затвердження документації на будівництво у відповідних установах міста покладається на комітет ДТСААФ.

Пунктом 4 договору визначено, що після затвердження документації на будівництво сторони зобов'язуються негайно розпочати будівництво на наступних умовах:

а) вартість будівництва розподіляється між сторонами порівну в межах затвердженого кошторису видатків на будівництво, у випадку виникнення необхідності здійснювати більші, ніж встановлені кошторисом, витрати, такі мають розподілитися рівними частками між сторонами;

б) всі розрахунки з підрядними організаціями, здійснює завод п/с 192, для чого комітет ДТСААФ не пізніше десятиденного строку з дня підписання договору перераховує на розрахунковий рахунок заводу 15 відсотків кошторисної вартості станції, решту 35 відстоків перераховує після використання авансового платежу на будівництво станції;

в) комітет ДТСААФ забезпечує будівництво необхідною кількістю будівельної цегли, шлакоблоків та цементу;

г) завод забезпечує будівництво робочою силою та іншими матеріалами згідно специфікації, передбаченої в кошторисі.

У п. 5 договору сторони визначили, що після закінчення будівництва станції і приймання її комісією сторони розподіляють право користування та володіння наступним чином:

- Заводу п/с 192 надається в користування безвідплатне та безстрокове володіння половина частини станції, розташована на південно-східній стороні;

- комітету ДТСААФ надається в користування безвідплатне та безстрокове володіння половина частини станції, розташована на північно-західній стороні.

Відповідно з п.6 договору витрати, пов'язані зі сплатою земельної ренти та інших податків із будівництва, сторони сплачують відповідним фінорганам рівними частинами.

Згідно з п.7 договору частина договору, яка регулює питання будівництва припиняє свою дію по закінченню будівництва та введенню станції в експлуатацію. Частина договору, що регулює право користування та володіння діє безстроково.

16.07.1959 року виконкомом Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих прийнято рішення №733, відповідно до якого вирішено прирізати полосу землі шириною 6 метрів до межі водної станції ДТСААФ зі сторони переправи через Дніпро, доводячи загальну протяжність по берегу до 44 метрів, із зобов'язанням голови Дніпропетровського облкомітету ДОСААФ внести в проект водної станції зміни, пов'язані із розширенням території та затвердити ці зміни в установленому порядку (а.с.123, т.1).

21.10.1991 року Товариством сприяння обороні України прийнято наказ №316-р "Про передачу на баланс об'єднаної технічної школи будівель та споруд водної станції", відповідно до якого вирішено зняти з балансу Дніпропетровської морської школи та передати на баланс об`єднаної технічної школи (ОТШ) товариства сприяння обороні України водної станції з наступними спорудами: двоповерхова будівля, механічна майстерня, елінг № 3, елінг № 4, які розташовані по вул. Яружній, 4 м.Дніпропетровська (а.с.125, т.1).

25.06.1998 року між Дніпропетровською об'єднаною технічною школою ТСО України (школа) та ВАТ "Дніпропетровський машинобудівний завод" (завод) укладено договір, який регулює взаємні зобов'язання та права користування територією водної станції, прилеглої водної акваторії та розташованими на них будівлями, спорудами (а.с.126, т.1).

Відповідно до п. 4.1 статуту ТСО України Товариство будується за виробничо-територіальним принципом. Організаційну основу Товариства складають первинні організації. Вони об'єднуються по території в районні, міжрайонні, міські, які входять до складу обласних організацій, у тому числі Дніпропетровської обласної, які є для них вищестоящими і складають Товариство сприяння обороні України.

Відповідно до п.4.11 Статуту товариства первинні організації для виконання статутних завдань можуть створювати спортивно-технічні клуби, курси, гуртки і секції, купувати техніку і майно, здійснювати госпрозрахункову й іншу комерційну діяльність, яка не суперечить чинному законодавству і Статуту Товариства.

Отже, з урахуванням розділу ІV Статуту відповідача-1, об`єднана технічна школа ТСО України не є окремою юридичною особою, а є структурною одиницею відповідача-1, яка входить до його складу. У цьому зв`язку, є безпідставним посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу про відсутність додаткових документів, якими підтверджується перехід або виникнення права власності на спірні об`єкти у ТСО України.

Умовами договору від 25.06.1998 року сторони визначили, що користування будівлею водної станції ведеться згідно з договором від 22.05.1959 року та умовами договору його реконструкції 1984 року (п.1); експлуатація інших будівель і споруд здійснюється відповідно із затвердженою раніше документацією по їх приналежності (п.2).

Наказом Фонду державного майна України від 14.02.1996 року №25-АТ "Про створення відкритого акціонерного товариства "Дніпровський машинобудівний завод" затверджено акт оцінки Дніпровського машинобудівного заводу, створено відкрите акціонерне товариство "Дніпровський машинобудівний завод" та затверджено статут товариства (а.с.22, т.1).

Згідно з Переліком нерухомого майна, переданого у власність ВАТ "Дніпровський машинобудівний завод", без дати, товариству передано нерухоме майно, зокрема, будівля водної станції по вул. Яружна, 4 в м. Дніпропетровськ (№ п/п 89; інвентарний номер 31482370), майстерня механічна 1 корпус по вул. Яружна, 4, м. Дніпропетровськ (№ п/п 90; інв. № 31482373) та туалет на 2 місця по вул. Яружна, 4, м. Дніпропетровськ (№ п/п 91; інв. № 31482482) (а.с.23-25, т.1)).

17.07.1996 року Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації зареєструвало за Дніпропетровським обласним комітетом ТСО України/об`єднаною технічною школою ТСО України домоволодіння (в цілому) по вулиці Яружній, 4, та засвідчило, що воно складається з: водної станції літ.А-2, майстерні Б, ангарів В, Г, сараю Д (реєстраційне посвідчення - а.с.207, т.1).

22.04.1999 року листом № 39 відповідач-1 звернувся до Міжміського бюро технічної інвентаризації з проханням замінити реєстраційне посвідчення на домоволодіння будівель і споруд водної станції, які знаходяться на балансі Дніпропетровської об`єднаної технічної школи ТСО України на свідоцтво про державну реєстрацію та перереєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності юридичну особу згідно з наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 121 від 09.06.1998 року (а.с.210, т.1).

14.06.1999 року Товариство сприяння обороні України на підставі рішення протоколу №24 засідання виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих від 18 липня 1950 року, наказу Дніпропетровського обласного комітету ТСО України від 21 жовтня 1991 року №316, Статуту ТСО України від 21 січня 1993 року отримало свідоцтво про право власності на будівлю водної станції лі.А-2, будівлю майстерні літ.Б, споруди літ.В, літ. Г, літ. Д (а.с.121, т.1).

При цьому згідно з актом конкретного користування (а.с.36, т.1), складеного фахівцем Комунального підприємства "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" на замовлення ВАТ "Дніпровський машинобудівний завод" № 6513/08 від 19.12.2003 року, у фактичному користуванні ВАТ "Дніпровський машинобудівний завод" по вул. Яружна, 4 знаходиться:

- у будівлі водної станції літ. А-2: приміщення №2 поз.1-15 площею 299,5 кв.м. і ? частина приміщення №І-ІІ площею 14,1 кв.м.;

- сходи літ.а2;

- у будівлі літ.Б-1: приміщення №2 поз.1-5 площею 141,2 кв.м.;

- склад літ.Є;

- склад ПММ літ.И;

- туалет літ.Ж.

У фактичному користуванні Товариства сприяння обороні України (ТСО України) по вул. Яружна, 4 знаходяться:

- у будівлі водної станції літ. А-2: приміщення №1 поз.1-8 площею 225,4 кв.м. і ? частина приміщення №І-ІІ площею 14,1 кв.м.;

- сходи літ.а1;

- у будівлі літ.Б-1: приміщення №1 поз.1-5 площею 187,3 кв.м.;

- склад літ.Е;

- ангар літ.В;

- прибудова літ. В;

- гараж літ. З;

- огорожа №1-4.

Вказаний акт є тристороннім, підписаний, в тому числі, і представником громадської організації "Товариство сприяння обороні України (ТСО України)".

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.08.2007 року у справі №8/141-07, з урахуванням ухвал про виправлення описок від 10.07.2009 року та від 21.09.2009 року визнано за ВАТ "Дніпровський машинобудівний завод" право власності на наступні об'єкти нерухомого майна, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 3-П (колишня адреса: вул. Яружна, 4) та перебувають у фактичному користуванні позивача відповідно до акту конкретного користування, а саме:

- у будівлі водної станції літера А-2: приміщення № 2 поз. 1-15 площею 299,5 м2 і 1/2 частина приміщення № 1-11 площею 14,1 м2;

- сходи літера а2;

- у будівлі літера Б-1: приміщення № 2 поз. 1-5 площею 141,2 м2;

- склад літера Є;

- склад ПММ літера И;

- туалет літера Ж. без додаткового акту введення в експлуатацію (а.с.29-30, 31, 32-33, т.1).

Вказаним рішенням суду встановлено, що спірне майно збудоване заводом поштова скринька 192, правонаступником якого є позивач, та Дніпропетровським обласним комітетом ДТСААФ, правонаступником якого є відповідач-1, на підставі договору спільного будівництва від 22.05.1959 р., за умовами якого сторони прийняли на себе спільне зобов'язання з будівництва водної станції на березі р. Дніпро та визначили, що після закінчення будівництва в безстрокове і безоплатне користування сторін відходить по 1/2 цієї станції.

Матеріалами справи № 8/141-07 підтверджено, що об`єкти нерухомості водної станції за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 3-П (колишня адреса: вул.Яружна, 4) були збудовані за рахунок коштів сторін, з розподілом по1/2 частині водної станції кожній стороні.

Після закінчення будівництва вказану станцію було здано в експлуатацію у встановленому законом порядку, а також проведено державну реєстрацію права власності, але помилково таке право власності зареєстроване лише за відповідачем-1, в тому числі на частину майна, яка належить на праві власності позивачу.

Адресу спірного майна підтверджено довідкою МКП "Земград" від 14.11.2003 р. № 935, виданою позивачу, відповідно до якої будівлі водної станції, майстерні та туалету розташовані за адресою: вул. Набережна Перемоги, 3-П (колишня адреса: вул. Яружна, 4) (а.с.28, т.1).

21.09.2009 року ухвалою господарського суду Дніпропетровської області у справі №8/141-07 вирішено доповнити описову частину рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.08.07р. по справі № 8/141-07, текстом наступного змісту:

"Зокрема, у фактичному користуванні позивача знаходяться наступні обєкти нерухомості, що розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 3-П (колишня вул.Яружна,4):

- у будівлі водної станції літера А-2: приміщення № 2 поз. 1-15 площею 299,5 кв.м. і 1/2 частина приміщення № 1-11 площею 14,1 кв.м.;

-сходи літера а2;

- у будівлі літера Б-1: приміщення № 2 поз. 1-3 площею 75,5 кв.м.;

- склад літера Є;

- склад ПММ літера И;

- туалет літера Ж".

Крім того, описову частину рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.08.2007р. по справі № 8/141-07 доповнити наступним змістом:

"Також у фактичному користуванні знаходились самочинно збудовані за рахунок та силами Відкритого акціонерного товариства "Дніпровський машинобудівний завод" приміщення у будівлі літера Б-1: приміщення № 2 поз.4, площею 56,6 кв.м. та поз.5. площею 9,1 кв.м. Відповідно до технічного висновку від червня 2007р., проведеного ТОВ Інженирінг-Правопроект, ліцензія АВ 316949 дійсна до 20.06.2012р., ці приміщення знаходяться в нормальному стані, придатні для експлуатації за функціональним призначенням.".

На підставі вказаного рішення відповідачем-3 були внесені доповнення до свідоцтва про право власності відповідача-1 від 14.06.1999 року у вигляді приміток на зворотній його стороні та, в подальшому, було зареєстровано право власності на частину водної станції літ.А-2, сходи літ.а2, частину будівлі літ.Б-1, туалет літ. Ж, розташовані по вул. Набережна перемоги, 3П, у м. Дніпропетровськ, що підтверджується витягом №32649616 від 23.12.2011 "Про державну реєстрацію прав" (а.с.34, т.1).

Вказані обставини не заперечуються сторонами.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на виконання наказу ПАТ "Дніпровський машинобудівний завод" від 19.10.15 року №89 "Про проведення річної інвентаризації основних засобів та інших необоротних матеріальних активів на 01.11.2015 року" була проведена інвентаризація, результати якої затверджено Протоколом засідання інвентаризаційної комісії від 26.11.2015 року (а.с.37, 38, т.1). В ході проведення інвентаризації встановлено факт невідповідності зареєстрованого права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 3П з фактично переданим у власність позивачу нерухомим майном, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 3П, згідно з наказом від 14.02.1996 року № 25-АТ Фонду державного майна України та Переліком нерухомого майна, переданого у власність ВАТ "Дніпропетровський машинобудівний завод". Таким чином, позивач вважає, що за Переліком до наказу від 14.02.1996 року № 25-АТ Фондом державного майна України у власність ВАТ "Дніпровський машинобудівний завод" передано сто відсотків права власності на будівлю водної станції, інвентарний №31482370; майстерні механічної, інвентарний №31482373 як цілісної одиниці, тобто так, як було передано у власність позивачу наказом від 14.02.1996 №25-АТ, а оскільки право власності на частину спірного об'єкту зареєстроване за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно в частині права власності на об'єкти нерухомості, позивач просить визнати недійсним вказане свідоцтво, припинити право власності на нерухоме майно та скасувати запис про державну реєстрацію права власності на спірне майно, яке зареєстроване за відповідачем.

Як вже зазначалось вище, суд першої інстанції, прийшовши до висновку, що спірна власність в цілому належить позивачу за наказом Фонду державного майна України від 14.02.1996 року №25-АТ, з посиланням на невідповідність свідоцтва про право власності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, задовольнив позовні вимоги.

З таким висновком місцевого господарського суду, колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Згідно з частинами 1, 4, 5 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним; примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише: як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Частиною 6 ст.41 Конституції України передбачено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі і порядку, встановлених законом.

Принцип непорушності права власності закріплено також в статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частини 1, 2 ст.319 Цивільного кодексу України визначають, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частинами 1, 2 ст.321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У даному випадку, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13.08.2007 року № 8/141-07 встановлені обставини набуття сторонами (позивачем та відповідачем-1) права власності на спірне майно, визнано, що позивачу та відповідачу-1 в рівних частинах належить спірне майно із конкретним визначенням, яке майно кому належить, в резолютивній частині чітко визначені об`єкти, право власності на які має позивач.

Вказане рішення набуло законної сили, не оскаржено жодною із сторін у встановленому законом порядку, при цьому, колегія суддів зазначає, що наказ Фонду державного майна України від 14.02.1996 року № 25-АТ, який вже існував на той час, не був предметом розгляду у справі № 8/141-07. З окремою вимогою про визнання права власності на частину майна, належну відповідачу-1, позивач не звертався до господарського суду.

Суд першої інстанції про вказані обставини зазначив (наявність рішення від 13.08.2007 року), але до уваги не прийняв.

Згідно з ч.4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказане положення Господарського процесуального кодексу України було відображено у ч.3 ст.35 кодексу (в редакції до 15.12.2017 року).

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v Ukraine №48553/99, параграф 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v Ukraine 22603/02, параграфи 42 та 60, від 22.11.2007).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", заява № 24465/04, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їх рішення, що набрало законної сили, не може ставитись під сумнів (справа "Брумареску проти Румунії", п.61).

Колегія суддів вказує на те, що суд першої інстанції при вже існуючому вирішенні питання про право власності, розподілі часток між сторонами із визначенням конкретних об`єктів права власності кожної сторони, помилково дійшов до висновку про набуття права власності в цілому за позивачем та про наявність у зв"язку з цим підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності, виданого відповідачу-1.

З урахуванням встановлених обставин справи, посилання господарського суду на невідповідність свідоцтва про право власності Інструкції про порядок державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09.06.1998р. № 121, є безпідставним.

При цьому Перелік майна, яке перейшло у власність позивача, не може бути належним доказом у справі, оскільки не містить фактичних часток, які увійшли до статутного капіталу позивача, у вказаному Переліку відсутні кількісні показники площі спірного майна та неможливо їх вирахувати, виходячи з вартісної оцінки майна. Доказів же, що відповідачі-1 в будь-який спосіб відмовлявся від свого права власності на спірний об`єкт матеріали справи не містять.

За цих обставин є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про припинення права власності та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно.

У цьому зв`язку рішення господарського суду слід скасувати внаслідок недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Щодо висновків оскаржуваного рішення з приводу питання про позовну давність, вимог позовної заяви про визнання поважним пропуску строку позовної давності, заяви відповідачів-1, 2 про застосування наслідків спливу строку позовної давності. колегія суддів їх не приймає, з урахуванням наступного.

Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

В даному випадку, порушення прав позивача не встановлено, отже, в позові слід відмовити без розгляду заяви про сплив строку позовної давності.

Стосовно доводів апеляційної скарги про протиправність та протизаконність дій Фонду державного майна України при передачі майна до статутного фонду новоствореного товариства позивача, то вони не приймаються колегією суддів, оскільки такі дії у встановленому порядку не оскаржені та незаконними не визнані.

Також колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про безпідставне посилання місцевим господарським судом на ст.391 ЦК України, оскільки матеріально-правовою підставою позовних вимог позивач не визначав вказану статтю.

З приводу застосування ст.391 Цивільного кодексу України колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 391 Цивільного кодексу України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Відповідно до вищевказаної статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном. Однією з особливостей цього позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі. В протилежному випадку власник має право звернутися до суду з двома вимогами - про визнання права власності на майно та усунення перешкод у здійсненні щодо нього правомочностей. Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Враховуючи, що у спірних правовідносинах судом встановлено, що позивач є власником лише частини майна, не встановлено порушень його прав з боку відповідача-1, отже, посилання місцевого господарського суду на вказану норму права є помилковим.

З огляду на викладені обставини, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення скасувати, прийнявши нове рішення у справі, яким в позові відмовити.

Відповідно до частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 277, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.10.2017 року у справі №904/6439/17 скасувати.

Прийняти нове рішення.

В позові відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Дніпровський машинобудівний завод" на користь громадської організації "Товариство сприяння обороні України (ТСО України)" 5280,00 грн. судового збору за апеляційною скаргою, видати наказ.

Видачу наказу доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набуває законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений та підписаний 29.01.2018р.

Головуючий суддя І.Л. Кузнецова

Суддя Л.О. Чимбар

Суддя Л.П. Широбокова