КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2018 р. Справа№ 910/9055/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Головатенко А.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 22.01.2018

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії "Управління "УКРГАЗТЕХЗВ'ЯЗОК"

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2017

у справі № 910/9055/17 (суддя Якименко М.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в

особі філії "Управління "УКРГАЗТЕХЗВ'ЯЗОК"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАМАРІН-ГЛОУ"

про стягнення 53209285,32 грн.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАМАРІН-ГЛОУ" про стягнення 53209285,32 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що відповідач не виконав зобов'язання за договором підряду №26КБ від 13.11.2012 щодо виконання робіт в обумовлений договором строк, а після закінчення дії договору без належних на те правих підстав користується грошовими коштами в розмірі 12362750,34 грн. На підставі чого, просив суд задовольнити позов та стягнути з відповідача на свою користь позивача 12362750,34 грн. - основної заборгованості, 6044779,69 грн. - процентів за користування чужими коштами, 32258829,54 грн - пені, 2 542 925,75 грн. - штрафу, 240 000,00 грн. - судового збору.

Рішенням господарського суду міста Києва 08.08.2017 у справі №910/9055/17 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва 08.08.2017 у справі №910/9055/17 скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду обставинам справи; порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги та доповнень до апеляційної скарги, позивач зазначає, що судом першої інстанції не вірно кваліфіковані відносини між сторонами, не з'ясовано, який правовий статус набула сума невикористаних авансів після спливу строку дії договорів, через що не застосовані належні норми, зокрема норми глави 83 ЦК України. Також, судом не надано належної правової оцінки видатковій накладні. Крім того зазначено, що висновок суду першої інстанції, щодо звільнення відповідача від обов'язку повернуту авансовий платіж не підтверджений належними та допустимими доказами.

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач у своєму відзиві та додаткових поясненнях до відзиву зазначає, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без порушень вказаних норм, отже апеляційна скарга задоволенню не підлягаю, а рішення слід залишити без змін.

Крім того, зазначає, що спірні правовідносини, щодо сплати авансу виникли на підставі укладеного між сторонами договору підряду № 26 КБ від 13.11.2012, тобто мають договірний характер, що в свою чергу виключають можливість застосування положень ст. 1212 ЦК України. Посилання позивача на практику Вищого господарського суду України є безпідставним, оскільки було судами встановлено факт односторонньої відмови сторони від договору, внаслідок чого і зникла правова підстава одержання грошових коштів, які були сплачені на виконання умов договору. В свою чергу, факт отримання обладнання по видатковій накладній № 00034 від 29.07.2013 (на яку посилається апелянт) підтверджується листом Філії «Управління» «Укргазтехзв'язок» від 31.07.2013 № 01/16-1874, який міститься в матеріалах справи.

Згідно із протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 17.01.2018, справу № 910/9055/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., судді Сулім В.В., Коротун О.М.

Вказана судова колегія розпочала розгляд справи спочатку і прийняла постанову у даній справі.

В судове засідання 22.01.2018 з'явився представник позивача, який надавав свої пояснення, підтримував доводи, що викладені в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду міста Києва скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача приймав участь в судовому засіданні 22.01.2018, який надавав свої пояснення, заперечував проти доводів, які викладені в апеляційній скарзі, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду міста Києва - слід змінити в мотивувальній частині, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 13.11.2012 між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" в особі філії "Управління "УКРГАЗТЕХЗВ'ЯЗОК" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" в особі філії "Управління "УКРГАЗТЕХЗВ'ЯЗОК"; далі по тексту - позивач, ПАТ "Укртрансгаз", замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АКВАМАРІН-ГЛОУ" (далі по тексту - відповідач, підрядник, ТОВ "АКВАМАРІН-ГЛОУ") укладено договір підряду №26КБ (далі по тексту - договір) на виконання комплексу робіт по будівництву "ВОЛЗ Рогатин - Долина".

Відповідно до п. 1.1 договору підрядник (відповідач) зобов'язався виконати комплекс робіт по будівництву "ВОЛЗ Рогатин - Долина", а саме: розробити графік виконання основних заходів і робіт; відкоригувати робочу документацію і погодити її із зацікавленими організаціями в установленому законодавством порядку; отримати дозволи на виконання будівельно-монтажних робіт від державних установ та експлуатуючих організацій; розробити і затвердити у Замовника проект виконання будівельно-монтажних робіт; виконати будівельно-монтажні роботи відповідно до погодженої документації та проекту(ів) виконання робіт; поставити обладнання і матеріали згідно із специфікаціями; виконати обов'язки, зазначені в п. 6.2. розділу 6 договору. Замовник (позивач), у свою чергу, зобов'язувався надати підряднику фронт робіт, передати затверджену частину проектної документації та вихідні дані, забезпечити своєчасне фінансування будівництва, прийняти закінчений будівництвом об'єкт, сплатити вартість виконаних робіт та послуг підрядником, передбачену п. 1.2. договору.

Згідно з п. 3.1. договору (в редакції додаткової угоди №2 від 19.07.2013 до договору) загальна сума договору з ПДВ становить 36 327 510,74 грн.

Договором передбачений аванс у розмірі 30% від суми договору (п. 3.2. договору).

Пунктом 3.3. договору передбачено, що аванс використовується підрядником на придбання обладнання, матеріалів та на інші витрати, необхідні для початку виконання зобов'язань по договору.

В свою чергу, згідно з п.п. 5.1, 5.2, 5.3, 5.4 договору (в редакції додаткової угоди №2 від 19.07.2013 року до договору) початок виконання робіт - з моменту підписання договору та відповідно до план-графіку виконання робіт (додаток № 5 до договору); поставка обладнання здійснюється згідно з план-графіком виконання робіт (додаток № 5 до договору); виконання зобов'язань, будівельно-монтажних та пусконалагоджувальних робіт - по 31.12.2014; договір набуває чинності з моменту його підписання та діє по 31.12.2014, а в частині виконання сторонами зобов'язань щодо розрахунків - до їх повного виконання.

На виконання умов договору (п.3.2.) позивачем сплачено на користь відповідача авансовий платіж в розмірі 12 362 750,34 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, а саме: №1271 від 15.03.2013 на суму 2 575 477,14 грн., №2397 від 18.05.2013 на суму 8 322 776,10 грн., №4319 від 18.09.2013 року на суму 1 464 497,10 грн.

Місцевим господарським судом також встановлено та не спростовано відповідачем, що останній в обумовлений договором строк не виконав комплекс робіт по будівництву "ВОЛЗ Рогатин - Долина".

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 06.10.2014 вих. №01/19-1625 позивач звернувся до відповідача з претензією №1 про повернення 10 898 253,24 грн., які були надані в якості авансового платежу, та сплати пені та штрафу. В подальшому, листом від 15.01.2016 вих. №0058/19-01 позивач повторно звернувся до відповідача з претензією №2 про повернення 10 109 677,88 грн., які були надані в якості авансового платежу.

Позивач стверджує, що відповідач в обумовлений договором строк не виконав комплекс робіт, а тому посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 837 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

У відповідності з ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Статтею 849 Цивільного кодексу України передбачено, що замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника.

Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника.

Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - п. 1 ст. 530 ЦК України.

Статтею 631 ЦК України та ч. 7 ст. 180 ГК України передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Строк дії договору не є терміном дії зобов'язання. Закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов'язань, оскільки згідно ст. 599 ЦК України, ч. 1 ст. 202 ГК України такою умовою є виконання, проведене належним чином.

Отже, припинення строку договору не свідчить ані про припинення договору, ані про припинення зобов'язань за договором, а тому не означає звільнення боржника від виконання обов'язку в натурі, тому кредитор має право вимагати виконання обов'язку в натурі впродовж того часу, коли існує відповідне зобов'язання, а не лише впродовж строку, встановленого сторонами для його виконання у договорі.

Аналогічна позиція викладена в листі Верховного Суду України "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України" від 01.04.2014 року.

З огляду на зазначене, судова колегія дійшла висновку, що закінчення строку дії Договору не є підставою для припинення зобов'язання за ним.

Як зазначалося вище, приписами ст. 849 ЦК України передбачено право замовника відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків, у разі якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим. При цьому, замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставне набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, із змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов'язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов'язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом. Зокрема, внаслідок відмови кредитора від прийняття виконання у зв'язку тим, що виконання зобов'язання втратило інтерес для нього через прострочення боржника.

Отже, відмова кредитора від прийняття простроченого виконання припиняє зобов'язання. При цьому, у випадку, коли сторона, яка відмовилася від прийняття виконання, своє зобов'язання виконала раніше, наступають наслідки, передбачені ст. 1212 ЦК України.

Тобто, якщо виконання втратило інтерес для кредитора і він відмовляється від його прийняття та жадає повернення виконаного ним зобов'язання, у даному випадку сплачених грошових коштів (авансу), то кредитор повинен насамперед відмовитися від прийняття простроченого виконання шляхом направлення повідомлення боржнику, яке б означало, що зобов'язання припиняється.

У даному випадку, відмова від договору, є підставою для вимоги про повернення невикористаної частини авансу на підставі ст. 1212 ЦК України.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 22.01.2013 в справі № 5006/18/13/2012, від 07.06.2017 в справі № 923/1233/15, постановах Вищого господарського суду України від 17.10.2017 в справі № 910/18856/14, від 22.01.2014 в справі № 922/2430/13.

Судова колегія зазначає, що матеріали справи містять претензії № 1 та № 2 від 06.10.2014 та 15.01.2016, проте, у тексті претензій відсутня відмова від договору.

У даному випадку, з урахуванням встановлених вище обставин, посилання на припинення договору у зв'язку зі спливом строку його дії та невиконанням підрядником у повному обсязі робіт за ним не свідчить про безпідставність набуття відповідачем попередньої оплати (авансу).

Таким чином, станом на час розгляду справи, підстави для стягнення суми авансу чи невикористаного авансу, в тому числі й стягнення процентів за користування чужими коштами - відсутні, а даний позов є передчасним.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача пені у сумі 32258829,54 грн та штрафу у сумі - 2 542 925,75 грн., колегія суддів відмічає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Приписами ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ст. 230 Господарського кодексу України, передбачено, зокрема, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 даного Закону.

Відповідно до п. 12.3 договору за порушення з вини підрядника строків виконання робіт, або строків здавання в експлуатацію він сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості робіт, з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів - додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Стаття 256 Цивільного кодексу України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

07.08.2017 року, під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, в якій він просив суд відмовити позивачу в частині позовних вимог про стягнення пені та штрафу, у зв'язку з пропуском останнім строку позовної давності (арк. справи 143).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що останнім днем виконання робіт є 31.12.2014, а отже з 01.01.2015 почалось прострочення відповідача та можливість нарахування пені, а з 30.01.2015 - можливість нарахування штрафу.

При цьому, позивач звернувся до суду з даним позовом у червні 2017 року, тобто, враховуючи порядок та період нарахування неустойки, з пропуском річного строку позовної давності щодо вимог про стягання пені та штрафу.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 32258829,54 грн. та штрафу у розмірі 2 542 925,75 грн. у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Отже, в порушення вимог ст. 84 ГПК України (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив лише про одну позовну вимогу позивача - щодо стягнення з відповідача на свою користь 12362750,34 грн. - основної заборгованості, і не вказав про стягнення 6044779,69 грн. - процентів за користування чужими коштами, 32258829,54 грн - пені, 2 542 925,75 грн. - штрафу.

За приписами ч. 5 ст. 269 ГПК України, у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки вимоги про стягнення 6044779,69 грн. - процентів за користування чужими коштами, 32258829,54 грн - пені, 2 542 925,75 грн. - штрафу були заявлені позивачем до Господарського суду міста Києва, колегія суддів зазначає, що вони були предметом розгляду в суді першої інстанції, отже, щодо вказаних вимог вищенаведені приписи ч. 5 ст. 269 ГПК України не застосовуються.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на передчасність вимог про стягнення передплати (авансу), стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами та пропуску позовної давності щодо вимог про стягнення пені та штрафу за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, а тому порушені права та охоронювані законом інтереси позивача не підлягають судовому захисту, виходячи з вищенаведеного.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Відповідно до 4 ст. 277 ГПК України (в редакції чинній на час прийняття даної постанови) зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, резолютивна частина оскаржуваного рішення має бути залишена без змін. Водночас мотивувальна частина підлягає зміні шляхом зазначення про відмову у стягненні штрафних санкцій, у зв'язку із спливом позовної давності.

Таким чином, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії "Управління "УКРГАЗТЕХЗВ'ЯЗОК" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2017 у справі № 910/9055/17 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2017 у справі № 910/9055/17 підлягає зміні, з урахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині даної постанови. Резолютивна частина рішення залишається без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 277, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії "Управління "УКРГАЗТЕХЗВ'ЯЗОК" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2017 у справі № 910/9055/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2017 у справі №910/9055/17 змінити, з урахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині даної постанови. Резолютивну частину рішення залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/9055/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, встановленому главою 2 розділу IV ГПК України.

Повний текст складено та підписано 25.01.2018

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Коротун