КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2018 р. Справа№ 910/13547/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Сітайло Л.Г.

Смірнової Л.Г.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Ковальова Ю.О. ( довіреність № 03 від 12.01.18)

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Діамантбанк" Тімоніна Олександра Олексійовича

на рішення господарського суду міста Києва від 25.10.2017 року .

у справі № 910/13547/17 (суддя: Босий В.П.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Манеж"

до публічного акціонерного товариства "Діамантбанк"

про зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про зобов'язання вчинити дії, а саме зобов'язати відповідача здійснити зарахування зустрічних однорідних вимог.

Рішенням господарського суду міста Києва від 25.10.2017 року у справі №910/13547/17 позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Манеж" задоволено в повному обсязі: зобов'язано публічне акціонерне товариство "Діамантбанк" здійснити зарахування зустрічних позовних вимог, які існують між товариством з обмеженою відповідальністю "Манеж" та публічним акціонерним товариством "Діамантбанк", здійснивши списання коштів у розмірі 306 328,32 грн. з поточного рахунку товариства з обмеженою відповідальністю "Манеж" № 7835, відкритого в ПАТ "Діамантбанк", на рахунок публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" в стані припинення № 1026 в Національному банку України, код банку 300001, зазначивши призначення платежу - погашення кредиту за договором кредитної лінії від 20.07.2016 р. № 093.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив на те, що позивач є одночасно і боржником і кредитором Банку, і грошові кошти позивача спрямовуються на погашення заборгованості перед відповідачем за кредитним договором №093 від 20.07.2016 р., тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач - публічне акціонерне товариство "Діамантбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Діамантбанк" Тімоніна Олександра Олексійовича звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги ст. 602 ЦК України, якою передбачено, що не допускається зарахування зустрічних вимог за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків установлених законом. Крім того, зазначив, що звернення до суду з позовом є передчасним.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2017 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Діамантбанк" Тімоніна Олександра Олексійовича та призначено справу до розгляду на 12 грудня 2017 року колегією суддів у складі: головуючий суддя Руденко М.А., судді Сітайло Л.Г., Смірнова Л.Г.

11.12.2017 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні 12.12.2017 року було оголошено перерву до 22.01.2018 року.

У судовому засіданні 22.01.2018 року представник відповідача підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню зважаючи на наступне.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 15.07.2016 р. між банком та товариством (клієнт) був укладений договір банківського рахунку № 16-07-15-000435 (договір банківського рахунку")(а.с.19)

За умовами зазначеного договору (п. 1.1) банк зобов'язується:

- відкривати клієнту поточний рахунок/поточний рахунок в банківських металах №7835 в національній валюті та євро (поточний рахунок) на підставі документів, визначених сукупністю нормативно-правових актів України, в тому числі Національного банку України (п. 1.1.1);

- приймати і зараховувати на поточний рахунок грошові кошти/банківські метали, що надходять клієнту, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум/банківських металів з поточного рахунка та проведення інших операцій за поточним рахунком, передбачених чинним законодавством України (послуги), за умови, що клієнт погоджується з тарифами Банку, чинними на момент надання зазначених послуг (п. 1.1.2);

- здійснювати договірне списання коштів з поточного рахунку, у випадку надання клієнтом заяви про здійснення договірного списання коштів, що містяться на поточному рахунку, відкритому в Банку, та виконання умов, достатніх для належного використання Банком свого права на договірне списання відповідно до п. 4.3 цього договору (п. 1.1.3).

20.07.2016 р. між банком (кредитодавець) та товариством (позичальник) був укладений договір кредитної лінії №093 ("Кредитний договір") (а.с.12).

За умовами зазначеного кредитного договору (п. 1.1.), кредитодавець 20.07.2016 р. відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію до 19.07.2017 р. у наступних розмірах:

- розмірі 1 4000 000,00 грн. з 20.07.2016 р. по 19.05.2017 р.;

- 933 333,34 грн. - з 19.05.2017 р. по 19.06.2017 р.;

- 466 666,67 грн. - з 20.06.2017 р. по 19.07.2017 р.

Кредитні кошти надаються позичальнику в межах відкритої згідно цього договору кредитної лінії зі сплатою позичальником процентів за користування кредитом у розмірі 26% річних. (п.1.2. кредитного договору )

Пунктом 2.1 кредитного договору передбачено, що в забезпечення виконання зобов'язань за цим договором позичальник надає кредитодавцю в іпотеку/заставу визначене нижче майно, а також забезпечує надання кредитодавцю поруки відповідно до викладеного нижче:

- позичальник в термін до 20.07.2016 р. надає в іпотеку кредитодавцю частину нежитлової будівлі (літ. "НІV, пд"), а саме: приміщення підвалу з №ІІ, приміщення 1-го поверху за №18, загальною площею приміщень 856,8 кв.м, яке розташоване за адресою: Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Громова, 146/9, та належить на праві власності позичальнику;

- позичальник в термін до 20.07.2016 р. надає в заставу кредитодавцю виробниче обладнання (складські стелажі) у кількості 42 одиниць, що знаходяться за адресою: Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Громова, 146/9, та належить на праві власності позичальнику;

- порука відсутня.

Позичальник зобов'язаний у день, що передує зменшенню розміру відкритої кредитної лінії відповідно до п. 1.1 цього договору здійснити платіж у повернення кредиту в сумі, на яку зменшено розмір кредитної лінії (п. 3.2.2).

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся листом №24 від 25.04.2017 р. до відповідача з проханням врахувати залишок грошових коштів на поточному рахунку товариства в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у зв'язку із запровадженням тимчасової адміністрації в установі Банку.(а.с.25)

06.07.2017 р. товариство подало до банку заяву №43 від 05.07.2017 р., якою просило в порядку зарахування зустрічних однорідних вимог переказати грошові кошти у розмірі 306 453,32 грн. з поточного рахунку товариства №7835 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.(а.с.24)

У відповідь на зазначені звернення позивача, банк, листом №290/01л від 18.07.2017 р. відмовив позивачу у здійсненні зарахування таких коштів.(а.с.26)

Позивач звернувся з позовними вимогами на підставі того, що банком неправомірно було відмовлено в зарахуванні зустрічних однорідних вимог.

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що матеріалами справи належним чином доведено, що товариство - боржник банку за кредитним договором є одночасно кредитором банку за договором банківського рахунку, при цьому договірне списання з рахунків передбачено умовами договорів, укладених між сторонами, а тому у банку не було обмежень на договірне списання грошових коштів з розрахункового рахунку позивача на погашення заборгованості за кредитним договором у вигляді зарахування зустрічних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Як унормовано ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як передбачено ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 193 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно зі ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках встановлених договором або законом.

Разом з тим, як унормовано вимогами ст. 202 ГК України - господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до змісту статтею 601 Цивільного кодексу України - зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Колегія суддів зазначає, що для здійснення такого зарахування необхідно дотримуватись таких умов: вимоги повинні бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

При цьому, чинним законодавством України не встановлено обмежень та особливого порядку щодо зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, між сторонами були укладені договір банківського рахунку та кредитний договір.(а.с.12,19)

Відповідно до умов за договором банківського рахунку - банк зобов'язався відкрити товариству поточний рахунок/поточний рахунок в банківських металах №7835, а також приймати і зараховувати на поточний рахунок грошові кошти/банківські метали, що надходять клієнту, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум/банківських металів з поточного рахунка та проведення інших операцій за поточним рахунком, передбачених чинним законодавством України.

За приписами частин 1 - 3 статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Разом з цим, банк згідно з ч.2 ст. 1066 Цивільного кодексу України має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Згідно з вимогами ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Статтею 1089 ЦК України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Таким чином, зобов'язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору банківського рахунка, мають майново-грошовий характер, відтак, у цьому випадку позивач є кредитором за майновою вимогою щодо розпорядження належними йому коштами.

Також, відповідно до умов кредитного договору банк надав позивачу грошові кошти, які позивач зобов'язався повернути у визначений п. 1.1 кредитного договору строк, а тому за вказаним договором позивач є боржником банку.

На час звернення позивача до суду з даним позовом строк виконання грошових зобов'язань за обома договорами настав, а саме: за Кредитним договором - 19.07.2017 р. (п. 1.1); за Договором банківського рахунку - у зв'язку з введенням в установі Банку процедури ліквідації (п. 3 ч. 2 ст. 46 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

На час звернення з заявою про проведення позивача з заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог на його рахунку №7835, відритому в установі Банку, знаходилися грошові кошти у розмірі 306 328,32 грн. (а.с.73)

На підставі рішення Правління Національного банку України №264-рш/БТ від 05.04.2016 р. "Про віднесення ПАТ "Діамантбанк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення №1684 від 24.04.2017 р. "Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ "Діамантбанк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку".(а.с.38)

Відповідно до змісту зазначено рішення у ПАТ "Діамантбанк" запроваджено тимчасову адміністрацію на один місяць з 17:00 год. 24.04.2017 р. до 23.05.2017 р. включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ "Діамантбанк", визначені статтями 37-39 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", начальнику відділу моніторингу операцій проблемних банків департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу діяльності банків Фонду Старцевій Тетяні Володимирівні строком до 23.05.2017 р. включно.

Згідно рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.05.2017 р. №2075, продовжено строки тимчасової адміністрації в ПАТ "Діамантбанк" з 24.05.2017 р. до 23.06.2017 р. включно.

Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Відповідно до листа №24 від 25.04.2017 р. позивач звернувся до банку з проханням врахувати залишок грошових коштів на поточному рахунку товариства в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у зв'язку із запровадженням тимчасової адміністрації .

Згідно з пунктом 4 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Таким чином, під час запровадження в установі банку тимчасової адміністрації, відповідач був позбавлений можливості врахувати залишок грошових коштів на поточному рахунку товариства в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

В подальшому, рішення Правління Національного банку України №394-рш від 22.06.2017 р. "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №2663 від 23.06.2017 р., "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Діамантбанк" та делегування повноважень ліквідатора банку".(т.1 а.с.42)

Як свідчать матеріали справи, 06.07.2017 р. товариство звернулось до банку із заявою №43 від 05.07.2017 р., в якій просило в порядку зарахування зустрічних однорідних вимог переказати грошові кошти у розмірі 306 453,32 грн. з поточного рахунку товариства №7835 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, вже під час процедури ліквідації банку.(а.с.24)

Проте, листом №290/01л від 18.09.2017 р. банк відмовив позивачу у здійсненні зарахування таких коштів.(а.с.26).

Частиною 4 статті 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що у разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або іншому договорі про надання банківських послуг.

Також, пунктом 1.1.3 договору банківського рахунку встановлено, що банк зобов'язується здійснювати договірне списання коштів з поточного рахунку, у випадку надання клієнтом заяви про здійснення договірного списання коштів, що містяться на поточному рахунку, відкритому в Банку, та виконання умов, достатніх для належного використання Банком свого права на договірне списання відповідно до п. 4.3 цього договору.

Аналізуючи вказана, колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що умовами договору банківського рахунку було передбачено договірне списання коштів, які знаходяться на рахунку клієнта.

Також, п. 4.1 кредитного договору передбачено, що банк має право самостійно, без додаткового узгодження з позичальником, списувати на встановлених п. 7.9 цього договору умовах грошові кошти з поточного рахунку позичальника, відкритого у кредитодавцю, на погашення простроченої заборгованості позичальника за кредитом та/або процентами за ним, а також заборгованості позичальника за комісіями та/або неустойкою за цим договором.

Умовами п. 7.7. кредитного договору визначено, що кредитодавець має право здійснювати договірне списання в разі настання терміну сплати комісій та/або неустойки за цим договором, а також прострочення позичальником термінів погашення кредиту (частини кредиту) та/або процентів за ним, на суму вказаних платежів та із визначеними умовами договірного списання (перелік умов зазначені в даному пункті).

Отже, умовами Кредитного договору сторонами, також, було погоджено можливість договірного списання грошових коштів з поточного рахунку товариства, відкритого на виконання умов договору банківського рахунку, без додаткового узгодження з позичальником.

Наслідки початку процедури ліквідації банку встановлені ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно вимог п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", з дня початку процедури ліквідації банку забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами.

Отже, здійснення позивачем права на зарахування зустрічних однорідних вимог можливе лише за умови, що позивач є одночасно кредитором банку відповідача і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язання за кредитом позивача, який виник внаслідок укладення кредитного договору з відповідачем.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач - боржник банку за кредитним договором є одночасно кредитором банку за договором банківського рахунку, при цьому договірне списання з рахунків передбачено умовами договорів, укладених між сторонами, а тому у банку не було обмежень на договірне списання грошових коштів з розрахункового рахунку позивача на погашення заборгованості за кредитним договором у вигляді зарахування зустрічних вимог.

Аналогічної правової позиції дотримувався Вищий господарський суд України у постанові від 02.10.2017 р. у справі №921/806/15-г/3.

При цьому необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при винесенні рішення не враховано, що відповідно до вимог п.8 ч.2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" зарахування можливе лише з врахуванням того, що за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів божника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом 1 року, що передує даті початку процедури виведення фондом банку з ринку; кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між божником і банком, оскільки зміна предмету застави не відбувалась, а за умовами договору банківського рахунку (п.1.1.3) і кредитним договором передбачено договірне списання коштів (п.4.1).

Також, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що передчасним є звернення позивача до суду у зв'язку з тим, що зарахування зустрічних вимог на підставі статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є можливим лише після затвердження реєстру акцептованих вимог, зважаючи на наступне.

Чинне законодавство України не встановлює обмежень та особливого порядку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, договірне списання коштів у вигляді зарахування зустрічних вимог особи, що одночасно є кредитором і боржником неплатоспроможного банку, який знаходиться на стадії ліквідації, не порушує в цілому баланс інтересів інших кредиторів банку та становище самого банку.

Таким чином, колегія суддів вважає, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та безпідставними, оскільки позивачем були дотримані всі умови для проведення зарахування зустрічних однорідних вимог у відповідності до приписів ЦК України та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог товариства та зобов'язання відповідача здійснити зарахування зустрічних однорідних вимог, які існують між сторонами, здійснивши списання коштів у розмірі 306 328,32 грн. з поточного рахунку товариства на рахунок банку, зазначивши призначення платежу - погашення кредиту за кредитним договором.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 25.10.2017 року у справі № 910/13547/17, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Діамантбанк" Тімоніна Олександра Олексійовича на рішення господарського суду міста Києва від 25.10.2017 р. у справі № 910/13547/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 25.10.2017 року у справі № 910/13547/17 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/13547/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови підписано 01.02.2018 року

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Л.Г. Сітайло

Л.Г. Смірнова