РІШЕННЯ

17 січня 2018 року м. ТернопільСправа № 921/670/17-г/14

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Руденка О.В.

при секретарі судового засідання Курмило В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТЕРРА" вул. Учительська, 1-А, м. Первомайський, Харківська область, 64107

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Західсир" вул. Шашкевича, 3, м. Тернопіль, 46008

про cтягнення заборгованості в сумі 262 642,48 грн.

представники сторін у судове засідання не з'явились.

Суть справи:

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТЕРРА" звернулося до Господарського суду Тернопільської області із позовом до ТОВ "Західсир" про cтягнення заборгованості в сумі 262 642,48 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання його контрагентом умов договору поставки №220216/5, в частині своєчасної та повної оплати вартості поставленого товару, зважаючи на що у відповідача виникла заборгованість, сума якої, з урахуванням штрафних санкцій, заявлена до стягнення у судовому порядку.

Повноважний представник позивача в судове засідання 17.01.2018 не з'явився. Разом з тим, 15.01.2018 від останнього надійшло клопотання №б/н та б/д (вх. №3738) про розгляд справи без його участі. Оскільки явка представника ТОВ "ТЕРРА" у судове засідання судом обов'язковою не визнавалася та враховуючи, що його відсутність не перешкоджає вирішенню даного спору, судом дане клопотання задоволено.

Відповідач у судові засідання не з'являвся, витребуваних судом документів, у тому числі відзиву на позов, не подав, хоча про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, в порядку, визначеному процесуальним законодавством та п.3.9.1 постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р. Зокрема, рекомендовані повідомлення про вручення господарюючому суб'єкту поштових відправлень повернулись на адресу суду із зазначенням причини повернення "за закінченням терміну зберігання".

За таких обставин даний спір вирішується за правилами ч.9 ст.165, ч.2 ст.178 ГПК України, за наявними у справі матеріалами.

При розгляді даного спору здійснювалась технічна фіксація судового процесу в порядку ст. 222 ГПК України.

Ухвалою суду від 22.12.2017, відповідно до ст.185 ГПК України, справу призначено до судового розгляду по суті.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини. Із даною правовою нормою кореспондуються і положення статті 174 ГК України, за якою господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Як слідує із матеріалів справи, 22 лютого 2016 року між ТОВ "ТЕРРА" (Постачальник) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Західсир" (Покупець) було укладено договір поставки №220216/5, відповідно до п.1.1. якого Постачальник зобов'язався в порядку та на умовах, визначених цим договором, виготовити і поставити продукцію власного виробництва, а Покупець зобов'язувався прийняти і оплатити таку продукцію.

Відповідно до п.п.4.1, 4.2, 4.3 цієї угоди, ціна продукції зазначається сторонами у специфікації та видатковій накладній, а строк поставки продукції складає 14 календарних днів з моменту погодження замовлення Покупця. Розрахунок за цим Договором за поставлену продукцію здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника на умовах 100% передоплати за продукцію.

Документом, що підтверджує прийняття Покупцем продукції є підписана сторонами видаткова накладна, яка складається у двох примірниках, по одному для кожної із сторін. Перехід права власності на продукцію відбувається в момент передачі продукції Покупцю або перевізнику, підписання відповідних документів та повної оплати продукції (п.п.5.2., 5.6. Договору).

Відповідно до п.10.1. Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2016. З підписанням цього договору всі попередні домовленості втрачають чинність. Якщо за 10 календарних днів до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не повідомить про його припинення, то договір вважається продовженим на кожний послідуючий рік.

В подальшому, 16.11.2016 сторонами було підписано додаткову угоду №1 до Договору поставки №220216/5, згідно якої його п.4.3 викладено у наступній редакції: розрахунок за договором за поставлену продукцію здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника на умовах відстрочки платежу - 21 календарний день з дати поставки. Датою поставки та отримання Покупцем продукції вважається дата, зазначена у видатковій накладній на продукцію.

На виконання своїх договірних зобов'язань, господарським товариством поставлено товар Покупцю на загальну суму 441 143,60 грн., що підтверджується видатковими накладними №454 від 23.04.2017, №455 від 23.04.2017, №590 від 28.05.2017, №591 від 28.05.2017 та товарно-транспортними накладними №РТ454 від 23.04.2017, №РТ455 від 23.04.2017, №РТ590 від 28.05.2017, №РТ591 від 28.05.2017.

Вищезазначені первинні документи бухгалтерського обігу підписані представниками сторін без будь-яких зауважень та заперечень. Як наслідок, суд вважає належним чином підтвердженим факт поставки відповідачу матеріальних цінностей на загальну суму 441 143,60 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем на адресу контрагента направлялась претензія №9 від 07.07.2017 з вимогою сплатити заборгованість, але рекомендований лист було повернуто з відміткою причини повернення "за закінченням терміну зберігання".

В подальшому, відповідачем проводилась часткова оплата поставленої продукції на загальну суму 218 021,30 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, які знаходяться в матеріалах справи.

13.10.2017 позивачем повторно було направлено претензію №15 від 12.10.2017 про необхідність сплати боргу, однак відповідач відповіді на дану вимогу не подав.

За таких обставин, сума основної заборгованості перед позивачем станом на час вирішення даного спору становить 223 102,30 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Аналогічні за змістом норми містяться і в ст.ст. 509, 526 ЦК України.

Взаємовідносини, що склалися між учасниками спору суд кваліфікує як правовідносини, що випливають із договору поставки, згідно якого та в силу ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За таких обставин, сума основної заборгованості перед позивачем станом на час звернення із позовом та вирішення даного спору становить 223 102,30 грн., яка відповідачем не спростована, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення як заявлені обґрунтовано та правомірно.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 4 статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Так, пунктом 6.2. правочину передбачено, що за невчасну або неповну оплату продукції Покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (що діяла у період, за який сплачується пеня) від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення.

Згідно поданого позивачем розрахунку за неналежне виконання умов договору відповідачу за період з 15.05.2017 по 12.11.2017 нарахована пеня в сумі 39 540,18 грн.

Перевіривши правильність здійснених господарським товариством нарахувань в межах періодів існування заборгованості та відповідність наданого розрахунку приписам ЦК України, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача 39 540,18 грн. пені.

Таким чином, позовні вимоги ТОВ "ТЕРРА" до ТОВ "Західсир" про стягнення заборгованості за поставлену продукцію та пені, підлягають до задоволення у повному обсязі.

Судові витрати, в силу ст.129 ГПК України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями ст.ст. 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 182, 183, 202, 222, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Західсир" (вул. Шашкевича, 3, м. Тернопіль, 46008, ідент. код 35219218) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТЕРРА" вул. Учительська, 1-А, м. Первомайський, Харківська область, 64107, іден. код 30150670) 223 102 (двісті двадцять три тисячі сто дві) грн. 30 коп. заборгованості за поставлену продукцію, 39 540 (тридцять дев'ять тисяч п'ятсот сорок) грн. 18 коп. пені та 3 939 (три тисячі дев'ятсот тридцять дев'ять) грн. 64 коп. в рахунок повернення судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено 24.01.2018

Суддя Руденко О.В.