КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2018 р. Справа№ 910/15917/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача 1: Посохов В.С. довіреність № 354 від 17.01.18

від відповідача 2: не з'явився

від третьої особи 1: не з'явився

від третьої особи 2: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Пром Гарант Плюс"

на рішення господарського суду міста Києва від 14.11.2017р.

у справі № 910/15917/17 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Пром Гарант Плюс"

до 1. публічного акціонерного товариства "Приватбанк"

2. товариства з обмеженою відповідальністю "Савейна"

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - 1. Міністерство фінансів України, 2. Національний банк України

про визнання права вимоги та визнання відсутнім права вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю "Пром Гарант Плюс" звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до публічного акціонерного товариства "Приватбанк" та товариства з обмеженою відповідальністю "Савейна" про визнання за позивачем права вимагати від ТОВ "Савейна" сплатити суму боргу за кредитним договором від 15.05.2012 р. №4С12143И у сумі 477 694 163,54 грн., який був сплачений банку поручителем за боржника; визнання відсутнім у банка права вимагати від ТОВ "Савейна" сплати суми боргу за кредитним договором у сумі 477 694 163,54 грн., який був сплачений банку поручителем за боржника.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.09.2017 р. було залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 - Міністерство фінансів України та Національного банку України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.11.2017 р. у справі № 910/15917/17 в задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Пром Гарант Плюс" відмовлено повністю. Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що за відсутності належних та допустимих доказів в підтвердження дійсного розміру заборгованості за кредитним договором та того, що за рахунок коштів у сумі 477 694 163,54 грн. було в повному обсязі погашено заборгованість за боржника (відповідача-2) за кредитним договором, є підстави дійти до висновку про недоведеність позивачем виконання зобов'язання боржника за вказаним кредитним договором в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Пром Гарант Плюс" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 14.11.2017 р. у справі № 910/15917/17 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач зазначив про те, що судом першої інстанції в порушення ст. 28, 38 ГПК України було порушено право позивача на подачу доказів погашення боргу за ТОВ «Савейна», оскільки не витребував такі докази у відповідача 1. Також, суд першої інстанції не зобов'язав сторони надати свідоцтво про акредитацію центру сертифікації ключів; атестату відповідності виданого Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації України, тощо. Окрім того, в апеляційній скарзі позивач просив витребувати у відповідача 1 інформацію: яка саме сума боргу ТОВ «Савейна» за кредитним договором № 4С12143И від 15.05.2012 р. існувала станом на 24.10.2016 р.; яка сума боргу ТОВ «Савейна» за кредитним договором № 4С12143И від 15.05.2012 р. погашена позивачем 25.10.2016 р.; чи існує заборгованість ТОВ «Савейна» за кредитним договором № 4С12143И від 15.05.2012 р. на теперішній час.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2017 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Пром Гарант Плюс" у справі № 910/15917/17 та призначено справу до розгляду на 23.01.2017 року колегією суддів у складі : головуючий суддя Руденко М.А., судді Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Представники позивача, відповідача 2 та третіх осіб у судове засідання 23.01.2018 р. не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином (а.с. 119,120, 122-125), про поважність причин неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутності представників позивача, відповідача 2 та третіх осіб за наявними в матеріалах справи доказами.

В судовому засіданні 23.01.2018 р. представник відповідача 1 заперечив проти апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши пояснення представника відповідача 1, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 25.10.2016 р. між ТОВ "Пром Гарант Плюс" (поручитель) та ПАТ КБ "Приватбанк" (кредитор) було укладено договір поруки № 4С12143И/П (Договір поруки, а.с. 19), предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Сайвена" (боржник) своїх зобов'язань за кредитним договором від 15.05.2012 р. №4С12143И (кредитний договір), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Відповідно до п. 2 Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

За змістом п. 4 Договору, у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

Умовами пункту 8 Договору поруки сторони обумовили, що до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Пунктом 10 Договору поруки передбачено, що кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 робочих днів Банку з моменту виконання обов'язку належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Згідно представленої до матеріалів справи копії платіжного доручення № 894 від 25.10.2016 р. позивачем перераховано відповідачу-1 кошти в розмірі 477 694 163,54 грн. з призначенням платежу: "виконання обов'язків по кредитному договору № 4С12143И від 15.05.12 згідно договору поруки № 4С12143И/П від 24.10.16."

Спір виник внаслідок того, що, за твердженням позивача, він, як поручитель, виконав обов'язок боржника за кредитним договором, а саме погасив борг в розмірі 477 694 163,54 грн., та відповідно до ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України став новим кредитором за кредитним договором, проте відповідачі не визнають факт погашення заборгованості та факт переходу прав кредитора. Вказане і зумовило звернення позивача з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що за відсутності належних та допустимих доказів в підтвердження дійсного розміру заборгованості за кредитним договором та того, що за рахунок коштів у сумі 477 694 163,54 грн. було в повному обсязі погашено заборгованість за боржника за кредитним договором, є підстави дійти до висновку про недоведеність позивачем виконання зобов'язання боржника за вказаним кредитним договором в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (в редакції станом на дату подання позову) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 76 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Отже, до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Однак, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

Колегією суддів досліджені правові норми, які підлягають застосуванню у спірних відносинах сторін. Так, за своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором поруки. Сторони досягли всіх суттєвих умов відносно вказаного виду договору, тобто встановили його предмет, порядок виконання зобов'язань та строк дії договору, а тому відповідно до вимог ст. ст. 553, 554, 555, 556 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. ст. 180, 181 Господарського кодексу України (далі - ГК України), він вважається укладеним згідно ч. 7 ст. 181 ГК України, оскільки подія, до якої прагнули сторони відбулася.

Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 ГК України, ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Як унормовано вимогами ст. 554 Цивільного кодексу України - у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідачем 1 не заперечується факт укладення Договору поруки № 4С12143И/П від 25.10.2016 р., отримання коштів від позивача в сумі 477 694 163,54 грн. та не подано доказів повернення цих коштів як помилково перерахованих.

Згідно зі ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

У відповідності до п. 8 Договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону та будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

Доказів того, що відповідачами не визнаються або оспорюються обставини щодо сплати позивачем на користь ПАТ "КБ "Приватбанк" коштів у розмірі 477 694 163,54 грн. в рахунок погашення заборгованості ТОВ "Сайвена", в тому числі за кредитним договором №4С12143И від 22.01.2015 р., позивачем не надано.

Матеріали справи не містять документального підтвердження того, що позивач звертався до відповідача-2 з вимогою сплатити грошові кошти у сумі 477 694 163,54 грн., а останній відмовився від цього; банк звертався до ТОВ "Савейна" з вимогою виконати умови Кредитного договору та/або до ТОВ "Пром Гарант Плюс" з вимогою виконати умови договору поруки.

При цьому, сам по собі факт невиконання боржником вимоги кредитора про сплату заборгованості не є беззаперечним доказом невизнання або оспорення боржником існування у кредитора відповідного права вимоги (оскільки таке невиконання може бути зумовлено не лише наявністю заперечень щодо факту існування заборгованості, а й зокрема, відсутністю у боржника грошових коштів, наявністю форс-мажорних обставин тощо).

За змістом ст. ст. 14, 15, 16 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

За таких обставин, оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю "Пром Гарант Плюс" належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту порушення або невизнання відповідачами його прав або охоронюваних законом інтересів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про визнання права ТОВ "Пром Гарант Плюс" вимагати від ТОВ "Сайвена" сплати суми боргу за кредитним договором №4С12143И від 15.05.2012 р. у розмірі 477 694 163,54 грн., який був сплачений ТОВ "Пром Гарант Плюс" на користь ПАТ "КБ "Приватбанк" за ТОВ "Сайвена", визнання відсутнім у ПАТ "КБ "Приватбанк" права вимагати від ТОВ "Сайвена" сплати суми боргу за кредитним договором №4С12143И від 15.05.2012 р. в розмірі 477 694 163,54 грн., який був сплачений ТОВ "Пром Гарант Плюс" на користь банку за ТОВ "Сайвена", є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, з поданого суду примірника тексту договору поруки, а саме пункту 17 вбачається, що його укладено/підписано із використання електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів банку в порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 06.01.2016 р., укладеної сторонами.

Згідно із частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Відповідно до частини третьої вказаної статті використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

З аналізу наведених статей можна дійти висновку, що національне законодавство прирівнює електронні договори до паперових і допускає можливість підписання їх електронним підписом відповідно до спеціального закону.

Таким спеціальним законом є Закон України "Про електронні документи та електронний документообіг", у статті 5 якого визначено електронний документ як документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа. Обов'язковим реквізитом електронного документа визначено електронний підпис (стаття 6 названого Закону).

Відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис" (далі - Закон №852-IV) електронний підпис - це дані в електронній формі, які додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов'язані та призначені для ідентифікації підписувача цих даних.

Тобто під електронним підписом розуміються різні способи підписання електронного документа: текстовий підпис в електронному документі, цифрове зображення рукописного підпису, секретний код, пароль та інше.

Проте, Закон №852-IV регулює питання підписання електронних документів саме електронним цифровим підписом.

Відповідно до Закону №852-IV особа, що бажає використовувати електронний цифровий підпис, має отримати посилений сертифікат ключа електронного цифрового підпису в українському акредитованому центрі сертифікації ключів.

Таким чином, електронною формою договору за чинним законодавством України не може визнаватись звичайне електронне повідомлення чи електронний файл. Обов'язковим реквізитом електронного документа має бути електронний цифровий підпис.

Використання інших видів електронних підписів, крім електронного цифрового, здійснюється у разі наявності у сторін про це попередньої домовленості (стаття 6 Закону).

При цьому, відповідно до частини третьої статті 207 ЦК України в укладеному сторонами договорі мають міститись зразки електронного підпису.

За відсутності такого договору використання інших електронних підписів, крім електронного цифрового, матиме наслідком невизнання договору електронним документом і суди, у такому разі, позбавлені можливості розглядати договір як доказ у справі.

Статтею 1 Закону №852-IV передбачено, що електронний цифровий підпис - це вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Вимогами статті 4 Закону №852-IV унормовано, що електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб'єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Отже, з наданого в матеріали справи примірника Договору поруки не вбачається можливості ідентифікувати підписувача та підтвердити цілісність вкладеного файлу. Відповідно не можливо встановити хто саме укладав цей електронний документ.

Стаття 5 Закону №852-IV передбачає, що для обміну офіційними електронними документами між відправником та отримувачем повинен бути укладений договір для засвідчення чинності відкритого ключа сертифікатом ключа, сформованим центром сертифікації ключів, а також використовувати електронний цифровий підпис без сертифіката ключа.

Крім того, статтею 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" визначено, що оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов'язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис".

В той же час, в матеріалах справи відсутні документи, які визначені у нормах Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Закону України "Про електронний цифровий підпис".

Стосовно заявленого в апеляційній скарзі клопотання про витребування доказів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з ст. 267 ГПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду, зокрема, за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача.

В той же час, позивачем необґрунтовано обставин, які можуть підтвердити необхідність витребування доказів, а саме інформація щодо суми боргу ТОВ «Савейна» за кредитним договором № 4С12143И від 15.05.2012 р., яка існувала станом на 24.10.2016 р., яка сума боргу ТОВ «Савейна» за кредитним договором № 4С12143И від 15.05.2012 р. погашена позивачем 25.10.2016 р., чи існує заборгованість ТОВ «Савейна» за кредитним договором за кредитним договором № 4С12143И від 15.05.2012 р. на теперішній час та не довів необхідності їх витребування в якості доказів у даній справі.

Статтею 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 14.11.2017 року у справі № 910/15917/17, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Пром Гарант Плюс" на рішення господарського суду міста Києва від 14.11.2017 р. у справі № 910/15917/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 14.11.2017 року у справі № 910/15917/17 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/15917/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 01.02.2018 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко