ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2018 р. Справа № 920/404/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі судового засідання Новіковій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №3742 С/1-7) на рішення господарського суду Сумської області від 15.11.17 у справі

за позовом Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, м. Суми,

до Сумського обласного відділення Національної Всеукраїнської музичної спілки, м. Суми,

про виселення із займаного приміщення

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до місцевого господарського суду із позовом, в якому просив виселити відповідача із займаного нежитлового приміщення площею 95,8 м2, яке розташоване за адресою: м. Суми, вул. Терезова, 2, а також покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням господарського суду Сумської області від 15.11.2017 року (колегія суддів у складі: головуючи суддя Котельницька В.Л., суддя Костенко Л.А., суддя Соп"яненко О.Ю.) у задоволенні позову відмовлено.

Місцевий господарський суд зазначив про те, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог - не доведено порушення з боку відповідача умов договору оренди, зокрема, допущення відповідачем погіршення технічного стану будівлі та погіршення стану несучої спроможності будівлі.

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що місцевий господарський суд неповно дослідив обставини, що мають значення для справи, зокрема, відхиливши додані позивачем до акту обстеження спірних приміщень фотографії, місцевий господарський суд не врахував інших доказів, наданих позивачем до матеріалів справи.

Щодо доводів місцевого господарського суду про те, що твердження відповідача про проведення робіт по підсиленню несучих конструктивних елементів приміщень та нормальний і задовільний стан спірних приміщень підтверджуються звітом Центру наукових досліджень та проектування конструкцій промислових будівель та споруд, а протилежні твердження позивача базуються на висновках осіб, кваліфікація яких не підтверджена матеріалами справи, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що для визначення незадовільного технічного стану приміщень не потрібно бути висококваліфікованим спеціалістом.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

У своїх запереченнях на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що фактично доводи апеляційної скарги дублюють доводи позовної заяви, а в самій скарзі позивач не вказує в чому саме на його думку полягає порушення місцевим господарським судом норм чинного законодавства.

Представник в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Ryabykh v.Russia від 24.07.2003 року, Svitlana Naumenko v. Ukraine від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, субєктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

20.03.2002 між Управлінням комунального майна та приватизації Сумської міської ради, правонаступником якого є позивач (наймодавцем за договором), та Сумським обласним відділенням Національної Всеукраїнської музичної спілки (наймачем за договором, відповідачем у справі) був укладений договір користування № ФМ/к-027, згідно умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у безкоштовне тимчасове користування на умовах, визначених цим договором, нежитлові приміщення, визначені у п. 1.5 договору приміщення, розташовані за адресою: м. Суми, вул. Терезова, 2, площею 95,8 м2.

Згідно умов п. 5.1 даного договору його укладено строком на один рік з 20.03.2002 по 20.03.2003. Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до п. 5.3 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

10.11.2006 між сторонами у справі була укладена Зміна № 1 до договору користування № ФМ/к-027 від 20.03.2002, відповідно до якої внесено зміни до вказаного договору.

Так, відповідно до пункту 1.1 договору в редакції зміни № 1 наймодавець передає, а наймач приймає у безкоштовне постійне користування на умовах, визначених цим договором, майно згідно опису.

Відповідно до п. 1.2 договору у користування передаються нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м. Суми, пров. Терезова, 2, загальною площею 95,8 м2.

Майно, згідно з умовами п. 1.3 договору, надається у користування наймачу для використання його як творча майстерня.

Відповідно до п. 1.4 договору майно надане у користування на підставі рішення Сумської міської ради XXIII скликання 15 сесії від 22.11.2000 «Про передачу в користування нежитлових приміщень по вул. Петропавлівській, 96, площею 27,5кв.м.; по провулку Терезова, 2, площею 95,8кв.м.; по вул. СКД, 48/1, площею 47,2кв.м.; пр-ту ім. М.Лушпи, 42, приміщення 3, площею 86,52кв.м.; по вул. Кооперативній, 7, приміщення 11, площею 21,0кв.м.» на виконання Указу Президента України №913/2000 від 24.07.2000 «Про державну підтримку національних творчих спілок України», Розпорядження Президента України «Про деякі заходи щодо розвитку національної культури» №16/94-рп від 09.03.1994, Закону України «Про професійних творчих працівників та творчі спілки» №554/97-ВР від 07.101997.

Розділом 2 договору користування у редакції Зміни № 1 сторони погодили права та обов'язки наймача.

Зокрема, відповідно до пункту 1.3 Договору наймач зобов'язаний:

- використовувати майно у відповідності до умов та за призначенням, визначеним в п.1.3. цього договору (тобто як творчу майстерню), без права перепрофілювання;

- щороку здійснювати за кошти, заплановані на ці цілі в бюджеті або залучені ним у інвесторів, на взаємовигідних умовах, на договірній основі, поточний ремонт, підтримувати майно у придатному для використання стані;

- не допускати знецінення та погіршення стану майна;

- здійснювати заходи щодо схоронності за кошти, заплановані на ці цілі в бюджеті або залучені ним у інвесторів, на взаємовигідних умовах, на договірній основі;

- протягом 15 днів з моменту підписання договору застрахувати майно, за кошти, заплановані на ці цілі в бюджеті або залучені ним у інвесторів, на взаємовигідних умовах, на договірній основі, на користь наймодавця;

- у разі погіршення стану майна за вини наймача, відшкодувати наймодавцю збитки;

- прийняти майно на баланс з приміткою, що воно знаходиться в безоплатному користуванні;

Права та обовязки наймодавця сторони погодили у розділі 3 договору користування. Так, зокрема, наймодавець має право достроково розірвати договір у разі невиконання наймачем покладених на нього обовязків (п. 2.1, п.4.1), а також якщо наймач навмисно або з необережності погіршує стан майна; контролювати наявність, стан, напрями та ефективність використання майна, переданого у користування за договором та ін.

Відповідно до умов пункту 4.8 договору користування він припиняється у випадках, передбачених п. 3.2 договору; за взаємною згодою сторін; у разі загибелі або втрати майна; за рішенням суду або господарського суду.

Як свідчать матеріали справи, відповідач вступив у користування майном згідно акту приймання-передачі приміщень, який є Додатком № 1 до договору користування № ФМ/к-027 від 20.03.2002.

У звязку з виявленими порушеннями умов договору позивачем на адресу відповідача був направлений лист № 06.01-16/171 від 30.01.2017 про припинення договору користування № ФМ/к-027 від 20.03.2002 та необхідність повернення майна, що перебуває у користуванні відповідача, позивачеві у строк до 10.02.2017. Даний лист отриманий керівником відповідача 07.02.2017, про що свідчить його особистий підпис.

Вважаючи договір користування розірваним у відповідності до приписів ст. 763 Цивільного кодексу України, позивач звернувся до суду з даним позовом про примусове виселення відповідача із займаного приміщення, оскільки у термін, визначений у листі позивача № 06.01-16/171 від 30.01.2017, відповідач не повернув позивачеві майно, що є предметом договору № ФМ/к-027.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд посилався на те, що з наданих позивачем фотографічних знімків неможливо достеменно встановити, що обєкт нерухомого майна, зображений на цих знімках, є предметом договору користування № ФМ/к-027 від 20.03.2002, через відсутність на них будь-яких ідентифікуючих ознак.

Також місцевий господарський суд посилався на те, що Акт обстеження нежитлових приміщень комунальної власності територіальної громади міста Суми, розташованих за адресою: м. Суми, пров. Терезова, 2 від 05.01.2017 та Акт перевірки виконання умов договору користування № ФМ/к-027 від 20.03.2002 від 17.01.2017, у яких встановлено погіршення технічного стану нежитлових приміщень та несучої спроможності будівлі, складені та підписані особами, повноваження яких на складання такого змісту актів та надання відповідних висновків у будівельній галузі, позивачем не підтверджені.

На противагу доказам позивача відповідачем на підтвердження проведення поліпшень у використовуваних нежитлових приміщеннях поданий суду звіт Центру наукових досліджень та проектування конструкцій промислових будівель та споруд (ЦНДПпромбудов) про технічне обстеження будівельних конструкцій приміщень Сумського обласного обєднання Національної Всеукраїнської музичної спілки, пров. Терезова, 2, м. Суми. Так, з даного звіту вбачається, що за наслідками проведених обстежень було встановлено факт проведення робіт по підсиленню несучих конструктивних елементів приміщень, визначено нормальний та задовільний стан даних приміщень та зароблено висновок про можливість безпечної експлуатації споруди.

Повноваження Центру наукових досліджень та проектування конструкцій промислових будівель та споруд (ЦНДПпромбудов) на проведення відповідних досліджень підтверджені Ліцензією Державної Архітектурно-будівельної інспекції Міністерства регіонального розвитку та будівництва України АГ № 573448 від 22.02.2011.

На підтвердження своєї позиції відповідачем також подані до суду фотознімки, які підтверджують, що ані фасад будівлі, ані внутрішні приміщення не перебувають у занедбаному стані, в частині приміщень ремонтні роботи проведені та вони використовуються у діяльності відповідача, в іншій частині приміщень ремонтні роботи тривають, стіни та вікна будівлі не пошкоджені.

За викладеного, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що відповідачем виконуються умови укладеного між сторонами договору та відмовив у задоволенні позовних вимог.

Проте, з такими висновками місцевого господарського суду колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погодитись не може, та зазначає наступне.

Так, відповідно до положень частини 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, котра з сторін посилається на юридичні факти, які обґрунтовують її вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач як на підставу порушень відповідачем зобов'язань за договором вказує не тільки на погіршення технічного стану приміщень, як про це зазначає місцевий господарський суд, а ще й на невиконання відповідачем інших умов укладеного договору.

Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем своїх обов'язків, передбачених пунктом 1.3 Договору (в редакції зміни №1 від 20.03.2002 року щодо використання майна за призначенням здійснення щороку поточного ремонту, страхування майна, прийняття майна на баланс.

Так, як з фотознімків наданих позивачем, так і з фотознімків наданих відповідачем, а також з будь-яких інших доказів, що містяться в матеріалах справи не вбачається, що приміщення використовується як творча майстерня.

Також, в матеріалах відсутні докази здійснення відповідачем щорічно поточного ремонту приміщення.

Слід зазначити, що матеріали справи взагалі не містять будь-яких доказів здійснення ремонтних робіт у спірному приміщенні за кошти відповідача.

Доводи відповідача про те, що його обов'язок здійснювати поточних ремонт виникає лише за умови запланування для таких цілей коштів в його бюджеті базуються на невірному тлумаченні останнім абз. 2 пункту 2.1 Договору, оскільки з редакції названого пункту договору не вбачається, що проведення ремонту перебуває під умовою.

За відсутності відповідних доказів в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачем на протязі 15 років (аналогічний обов'язок щодо щорічного проведення поточного ремонту було узгоджено сторонами і в попередній редакції договору від 20.03.2002 року) не виконується обов'язок щодо проведення поточного ремонту приміщень.

Також, в матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем обов'язку застрахувати майно, що дає підстави стверджувати про невиконання відповідачем відповідного обов'язку на протязі 15 років.

Як вбачається з матеріалів справи, що 17.01.2017 була проведена перевірка виконання умов договору користування відповідачем, за результатами якої був складений відповідний акт. Так, у ході перевірки було встановлено погіршення стану будівлі та погіршення стану несучої спроможності будівлі, приміщення знаходиться у занедбаному стані, у звязку з чим стан майна, переданого у користування, на думку позивача, погіршився з вини відповідача. Акт перевірки підписаний директором Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради ОСОБА_1, заступником директора департаменту начальником управління майна ОСОБА_2 (підпис відсутній), начальником відділу орендних відносин управління майна ОСОБА_3, головним спеціалістом відділу орендних відносин управління майном ОСОБА_4

При вирішенні господарського спору, колегія суддів керується наступними положеннями законодавства.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки, підставами виникнення яких, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Договір є підставою виникнення господарського зобовязання, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до п. 1 ст. 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

Відповідно до п. 1 ст. 759 Цивільного Кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі із договорів. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання, в свою чергу, згідно вимог ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

В силу положень ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Відповідно до ч. 2 ст. 763 Цивільного кодексу України якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору у будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Статтею 783 цього Кодексу наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; наймач соєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 вказаного Кодексу у разі припинення договору найму наймач зобовязаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

За викладеного, приймаючи до уваги встановлені колегією суддів обставини порушення відповідачем протягом тривалого часу (15 років) своїх обов'язків за укладеним між сторонами договору оренди, колегія суддів вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо посилань відповідача та місцевого господарського суду на Звіт про технічне обстеження будівельних конструкцій спірних приміщень, складений Центром наукових досліджень та проектування конструкцій промислових будівель та споруд № 3-12-ТО від 2017 року, відповідно до якого в цілому спірні приміщення мають нормальний та задовільних стан, а його конструктивні елементи дозволяють безпечно експлуатувати споруду, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у даній справі підлягають з'ясуванню не тільки й не стільки обставини належного технічного стану спірних приміщень, а належного виконання відповідачем обов'язків за договором, а тому, згаданий висновок не може свідчити про належне виконання відповідачем відповідних обов'язків.

За викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду ухвалене за умов неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, що є підставою для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Сумської області від 15.11.2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити.

Виселити Сумське обласне відділення Національної Всеукраїнської музичної спілки (40000, с. Суми, провулок Терезова, 2, ) із займаного нежитлового приміщення площею 95,8 м2, розташованого за адресою: м. Суми, провул. Терезова, 2.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02.02.2018 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.