ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

18.01.2018 Справа № 920/295/17

Господарський суд Сумської області у складі судді Котельницької В.Л.,

за участю секретаря судового засідання Пономаренко Т.М.,

представника позивача - не з'явився

представника відповідача (заявника) - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сумах у приміщенні Господарського суду Сумської області

заяву Фізичної особи-підприємця Розінькова Ігоря Володимировича про розстрочення виконання рішення суду

у справі № 920/295/17

за позовом Охтирської міської ради Сумської області, м. Охтирка Сумської області

до Фізичної особи-підприємця Розінькова Ігоря Володимировича

про стягнення 10051,80 грн.,

встановив:

До господарського суду звернулась Фізична особа-підприємець Розіньков І.В. із заявою про розстрочення виконання рішення суду у даній справі, мотивуючи свої вимоги скрутним матеріальним станом.

Від Охтирської міської ради до суду надійшло заперечення щодо заяви відповідача в якому позивач просить суд відмовити у розстроченні виконання рішення суду.

Від Охтирської міської ради до суду надійшла заява про розгляд заяви відповідача без участі представника позивача.

Заявник ФОП Розіньков І.В. у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, свого представника до суду не направив, хоча про судове засідання заявник був повідомлений належним чином, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням.

Відтак, суд дійшов висновку продовжити розгляд заяви по суті у відсутності представників сторін.

Рішенням від 26.10.2017 Господарський суд Сумської області у справі № 920/295/17 позов задовольнив, стягнув з Фізичної особи-підприємця Розінькова Ігоря Володимировича на користь Охтирської міської ради заборгованість за договором № 08/2013 від 30.04.2013 про пайову участь замовника у розвиток інфраструктури міста Охтирка в розмірі 10051 грн. 80 коп., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600 грн. 00 коп.

10.11.2017 на примусове виконання судового рішення у справі № 920/295/17 виданий відповідний судовий наказ.

Відповідно до ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. При відстроченні або розстроченні виконання судового рішення суд може вжити заходів щодо забезпечення позову. Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

Отже, лише за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, суд може розстрочити чи відстрочити виконання рішення. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Як вбачається з поданої заяви та доданих до неї документів, відповідачем не зазначено обставин і відповідно не надано суду доказів на підтвердження обставин що унеможливлюють або ускладнюють виконання рішення. Наведені відповідачем доводи щодо тяжкого фінансового стану, відсутності коштів та наявності боргів - не можуть бути виключними обставинами, які б були підставою для відстрочення виплати боргу, оскільки такі обставини виникли внаслідок власної господарської діяльності відповідача, а не внаслідок незалежних від нього обставин.

Крім того, суд наголошує, що сама лише довідка органу ДФС за 9 місяців 2017 року не може свідчити про загальний фінансово-майновий стан боржника, оскільки не включає відомостей про наявність коштів на банківських рахунках, готівкові кошти, інформацію про рухоме та нерухоме майно, майнові права, тощо.

При цьому суд зауважує, що обов'язок доведення обставин, на які посилається ФОП Розіньков І.В. в обґрунтування своїх вимог, покладається саме на заявника, який згідно з вимогами п. 2 ч. 2 ст. 42, ч. 1 ст. 74, ст. ст. 76, 77 ГПК України повинен вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи з поданням належних та допустимих доказів.

Заявником не доведено наявності обставин, які ускладнюють виконання боржником судового рішення або роблять його неможливим.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладання на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності. Наявність заборгованості перед відповідачем інших осіб, незадовільний фінансовий стан не є підставою для розстрочення або відстрочення виконання рішення.

Відповідно до ст. 1291 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з мотивувальною частиною рішення Конституційного Суду України від 30.06.2009 р. № 16-рп/2009 виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Виходячи з того, що згідно зі ст. 1 Конституції України Україна є правовою державою, обов'язковість виконання судових рішень є обов'язковою гарантією, дотримання якої є визначальним для утвердження авторитету України.

З урахуванням викладеного, відповідно до вимог Конституції України рішення суду, яке набрало законної сили, є обов'язковим до виконання та має бути виконане.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини (далі - Суд) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, п.40.

Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40; рішення у справі «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, п. 34, ЕСНR 2002-ІII, та рішення від 6 березня 2003 року у справі «Ясюнієне проти Литви», заява № 41510/98, п. 27).

В рішенні від 20.06.2004 у справі «Півень проти України» Суд також зазначив, що право на судовий розгляд, гарантоване ст. 6 Конвенції, також захищає виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін.

Враховуючи викладене, оскільки заявник не довів належними та допустимими доказами наявність виключних обставин, які можуть бути підставою для надання відстрочки по виконанню рішення суду, суд не вбачає підстав для надання відповідачу відстрочки виконання рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись ст. ст. 234, 235, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

У задоволенні заяви про розстрочення виконання рішення суду Фізичній особі-підприємцю Розінькову І.В. - відмовити.

Дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання - 23.01.2018 та може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня її складення.

Повний текст ухвали складено 23.01.2018.

Суддя В.Л.Котельницька