ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2018 р. Справа № 914/2012/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого судді: Данко Л.С.,

суддів: Галушко Н.А.,

ОСОБА_1;

секретар судового засідання: Фака С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» № НЮ-116 від 27.10.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/5231/17 від 07.11.2017 р.)

на рішення Господарського суду Львівської області від 17 жовтня 2017 року (суддя Крупник Р.В., повний текст рішення складено та підписано 23.10.2017 р.)

у справі № 914/2012/16

порушеній за позовом

позивача: Відкритого акціонерного товариства «Тернопільський Облагропостач», м. Тернопіль,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця», м. Львів,

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Західагроінвест», м. Київ,

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області, м. Тернопіль,

про зобовязання відновити залізничну під'їзну колію позначену номером 1 (№1) від стрілочного переводу СП №36 Р-50 1/9 до стрілочного переводу СП №11 Р-50 1/11 та номером 3 (№3) від стрілочного переводу СП №11 Р-50 1/11 до упора, станції Тернопіль, що знаходиться за адресою м. Тернопіль, вул. Поліська, 14, характеристика якої зазначена в технічному паспорті під'їзної колії не загального користування Тернопільського головного підприємства МТЗ, виготовленого Львівським державним проектно-вишукувальним інститутом залізничного транспорту «Львівтранспроект», (замовлення № 92038) від 1992 року та схемах поздовжнього та поперечного профілю залізничних колій та примикання під'їзної колії Тернопільського головного підприємства МТЗ до станції Тернопіль, які є додатками до технічного паспорта та стягнення судових витрат.

За участю представників:

від апелянта/відповідача: ОСОБА_2

від позивача: ОСОБА_3;

від третьої особи-1: ОСОБА_3;

від третьої особи-2: не прибув.

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство «Тернопільський Облагропостач» 02.08.2016 р. за вх. № 2092 звернулось до Господарського суду Львівської області із позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» про зобовязання відновити залізничну під'їзну колію позначену номером 1 (№1) від стрілочного переводу СП №36 Р-50 1/9 до стрілочного переводу СП №11 Р-50 1/11 та номером 3 (№3) від стрілочного переводу СП №11 Р-50 1/11 до упора, станції Тернопіль, що знаходиться за адресою м. Тернопіль, вул. Поліська, 14, характеристика якої зазначена в технічному паспорті під'їзної колії не загального користування Тернопільського головного підприємства МТЗ, виготовленого Львівським державним проектно-вишукувальним інститутом залізничного транспорту «Львівтранспроект», (замовлення № 92038) від 1992 року та схемах поздовжнього та поперечного профілю залізничних колій та примикання під'їзної колії Тернопільського головного підприємства МТЗ до станції Тернопіль, які є додатками до технічного паспорта та стягнення судових витрат.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.10.2016 р. у справі № 914/2012/16 (залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17.01.2017 р.) позов задоволено. Зобовязано Публічне акціонерне товариство Українська залізниця в особі регіональної філії Львівська залізниця відновити залізничну під'їзну колію позначену номером 1 (№1) від стрілочного переводу СП №36 Р-50 1/9 до стрілочного переводу СП №11 Р-50 1/11 та номером 3 (№3) від стрілочного переводу СП №11 Р-50 1/11 до упора, станції Тернопіль, що знаходиться за адресою м. Тернопіль, вул. Поліська, 14, характеристика якої зазначена в технічному паспорті під'їзної колії не загального користування Тернопільського головного підприємства МТЗ, виготовленого Львівським державним проектно-вишукувальним інститутом залізничного транспорту Львівтранспроект, (замовлення № 92038) від 1992 року та схемах поздовжнього та поперечного профілю залізничних колій та примикання під'їзної колії Тернопільського головного підприємства МТЗ до станції Тернопіль, які є додатками до технічного паспорта; стягнуто з Публічного акціонерного товариства Українська залізниця на користь Відкритого акціонерного товариства Тернопільський Облагропостач 1378,00 грн. понесених виплат на сплату судового збору.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.07.2017 р. касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 17.01.17 р. та рішення господарського суду Львівської області від 11.10.16 р. скасовано, справу № 914/2012/16 скеровано для нового розгляду до суду першої інстанції (том ІІІ, а. с. 53-57).

Колегією суддів апеляційної інстанції встановлено та вбачається з постанови Вищого господарського суду України від 10.07.2017 р. у справі № 914/2012/16, що скасовуючи рішення суду першої інстанції та постанову суду другої інстанції, судом касаційної інстанції зазначено, що судами не звернуто увагу на твердження заявника, що демонтаж колії відбувся на виконання вказівки Державної адміністрації залізничного транспорту «Укрзалізниця» та з погодженням міської ради м. Тернополя. Не спростовано доводи відповідача про належність позивачу лише 271 м. п. колії, а не 750 м. п., як це вказано в технічному паспорті, що підтверджується договором № 275 від 02.09.2009 р. про подачу та забирання вагонів на залізничну колію та договором № 70 від 23.07.2003 р.

Крім того суд касаційної інстанції, скасовуючи судові рішення, послався на обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 914/600/15 та, що господарські суди не врахували мотивів скасування останнього постановою Вищого господарського суду України від 17.11.2015.

Також судом касаційної інстанції зазначено, що не перевіреними залишились посилання заявника на положення Методичних рекомендацій стосовно визначення нерухомого майна, що знаходиться на земельних ділянках, право власності на які підлягає державній реєстрації, затверджених Міністерством юстиції України від 14.09.2009 р. № 600/5, та Інструкції з руху поїздів і маневрової роботи на залізницях України, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 31.08.2005 р. №507, якими визначено, що під'їзні залізничні колії, які призначені для транспортного обслуговування одного або кількох підприємств, організацій та установ у взаємодії із залізничним транспортом загального користування, є нерухомим майном, безпосередньо та невід'ємно пов'язаним із земельною ділянкою, на якій вони розташовані, стосовно них має здійснюватись державна реєстрація права власності. Як зазначив суд касаційної інстанції, що відповідні твердження відповідача не було перевірено судами обох інстанцій, що свідчить про неповне встановлення судом фактичних обставин справи та обумовлену цим неможливість перевірки застосування норм матеріального права.

У взаємозв'язку з вищевказаним, не було з'ясовано правовий статус земельної ділянки під спірною під'їзною колією, невід'ємно пов'язаною з останньою. Не звернуто уваги, що матеріали справи не містять доказів передачі земельної ділянки, на якій розміщено спірне майно, до земель транспорту, на чому наголошував заявник.

Зобов'язуючи відповідача відновити демонтовану під'їзну колію, суд першої інстанції одночасно не вказав, за чий рахунок залізниця має відновити спірний об'єкт нерухомості та норми права, які встановлюють такий обов'язок залізниці. Тобто, попередніми судовими інстанціями, у порушення вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, неповно установлено фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору та необґрунтовано зроблено висновки про порушення відповідачем належного позивачу права власності, на захист якого подано позов.

Відповідно до частини першої статті 111-12 ГПК України (в редакції закону до 15.12.2017 р., який діяв на момент прийняття постанови Вищим господарським судом України від 10.07.2017 р.) вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

При новому розгляді справи № 914/2012/16, судом першої інстанції було прийнято рішення про задоволення позову повністю. Зобовязано Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (м. Київ, вул. Тверська, 5, ) в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» (м. Львів, вул. Гоголя, 1, ) за власні кошти відновити залізничну під'їзну колію позначену номером 1 (№1) від стрілочного переводу СП №36 Р-50 1/9 до стрілочного переводу СП №11 Р-50 1/11 та номером 3 (№3) від стрілочного переводу СП №11 Р-50 1/11 до упора, станції Тернопіль, що знаходиться за адресою м. Тернопіль, вул. Поліська, 14, характеристика якої зазначена в технічному паспорті під'їзної колії не загального користування Тернопільського головного підприємства МТЗ, виготовленого Львівським державним проектно-вишукувальним інститутом залізничного транспорту Львівтранспроект (замовлення № 92038) від 1992 року та схемах поздовжнього та поперечного профілю залізничних колій та примикання під'їзної колії Тернопільського головного підприємства МТЗ до станції Тернопіль, які є додатками до технічного паспорта (том ІІІ, а. с. 214-215, 216-229).

Не погоджуючись із зазначеним вище судовим рішенням місцевого господарського суду, скаржник (Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Львівська залізниця») звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою № НЮ-116 від 27.10.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/5231/17 від 07.11.2017 р.), просить скасувати рішення Господарського суду м. Львова від 17.10.2017 р. у справі № 914/2012/16 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Відкритого акціонерного товариства «Тернопільський Облагропостач» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» про зобовязання до вчинення дій відмовити та стягнути судові витрати у цій справі (том ІV, а. с. 15-27).

В першу чергу слід зазначити, що в матеріалах справи відсутнє рішення Господарського суду м. Львова від 17.10.2017 р. у справі № 914/2012/16, на яке покликається скаржник в апеляційній скарзі (п. 3 прохальної частини апеляційної скарги), в процесі розгляду даної справи, скаржник зазначеної вимоги не уточнив, в матеріалах справи є рішення Господарського суду Львівської області від 17.10.2017 р. у справі № 914/2012/16, з огляду на долучену до апеляційної скарги копію першої сторінки рішення Господарського суду Львівської області від 17.10.2017 р. у справі № 914/2012/16 (том ІV, а.с. 28), надані в судовому засіданні пояснення представника апелянта по суті апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що скаржник помилково покликається в п. 3 прохальної частини апеляційної скарги на рішення Господарського суду м. Львова, вважає, що предметом оскарження у даній справі є рішення Господарського суду Львівської області від 17.10.2017 р. у справі № 914/2012/16.

Скаржник, апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду є необґрунтованим, незаконним, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам, які суд вважав встановленими; суд не з'ясував характер спірних правовідносин, обставини, що мають значення у справі, що призвело до ухвалення судом у цій справі неправильного судового рішення. Водночас судом першої інстанції неправильно застосовано та порушено норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, розглянувши справу з порушенням норм процесуального права.

Так, скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи позов, виходив з того, що власником спірної під'їзної колії є позивач, право власності якого на спірне майно доведено долученими до справи технічним паспортом, масштабним планом під'їзної колії, поздовжнім та поперечним профілями залізничних колій; кресленням штучних споруд, спірна під'їзна колія не належить до нерухомого майна і не підлягає державній реєстрації як нерухоме майно; наданими Залізницею доказами не доведено наявності у Відповідача права державної власності на демонтовану Залізницею спірну залізничну під'їзну колію. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що самовільно (незаконно) демонтувавши спірну під'їзну залізничну колію, Залізниця порушила право власності Позивача, яке підлягає судовому захисту в обраний ним спосіб.

Також на думку апелянта судове рішення має бути скасовано на тій підставі, що судом було взято до уваги як преюдиціальне значення рішення та постанову по справі № 914/600/15, однак, дані рішення попередніх інстанції були скасовані постановою Вищого господарського суду України від 17.11.2015 р.

Крім того, апелянт покликається на те, що в Статуті залізниці та у Правилах обслуговування залізничних підїзних колій міститься перелік документів, які є належними доказами наявності в особи права власності на залізничну підїзду колію, а саме такими документами на думку апелянта є: акт введення в експлуатацію і а встановлення залізницею порядку обслуговування залізничної під'їзної коли - для новозбудованої залізничної колії; масштабний план; технічний паспорт; повздовжній та поперечний профілі залізних колій; креслення штучних споруд, проте, суд не врахував те, що як випливає з вищезазначених Правил, та норм права, ці рекомендації містять інформацію від 21.11.2000 і стосуються новозбудованих під'їзних колій, а спірна під'їзна колія знаходиться на балансі Залізниці з 1950 року та жодних документів про введення спірної під'їзної колії, як вимагає того Статут залізниць та Закон України «Про залізничний транспорт», в експлуатацію за погодженням Залізниці немає.

Апелянт також звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що судом першої інстанції всупереч ст. 43 ГПК України надано невірну правову оцінку ОСОБА_3 № 1 приймання-здачі від 23.11.1965 як акта прийняття цієї колії в експлуатацію комісією за участю представників Залізниці та власника колії і не взяв до уваги приписи постанови РМ СРСР від 26.05.1962 № 478.

Крім того скаржник вважає помилковим встановлення факту того, що Перелік майна, яке передано у власність Позивача, згідно з наказом РВ ФДМУ по Тернопільській області від 28.06.1996 858 також може слугувати належними доказами наявності в особи права власності на спірну під'їзну залізничну колію, проте, суд проігнорував доводи апелянта, стосовно того, що в п. 17 переліку нерухомого майна, яке передано у власність ВАТ «Тернопільський Облагропостач» про залізничне полотно відсутня будь-яка інформація про адресу, інвентарний номер, протяжність або вартість залізничного полотна. Отже, будь-яке залізничне полотно, а тим більше спірна залізнична колія протяжністю 750 м не була передана у власність Позивачу.

Скаржник стверджує, що ВАТ «Тернопільський Облагропостач» є правонаступником Державного обласного підприємства матеріально технічного забезпечення «Облагропостач», яке згідно з наказом від 28.06.1996 № 858, Регіонального відділення Фонду держмайна України в Тернопільській області, однак вважає, що місцевий суд, безпідставно, не звернув увагу на те, що листом від 05.06.2015 № 10-15- 10298 Фонд державного майна України за підписом Голови Фонду надає інформацію про те, що спірна підїзна колія після 19 років після акціонування Позивача належить і є на балансі Залізниці, та підтверджує це Витягом з Єдиного реєстру об'єктів державної власності щодо державною майна станом на 01.07.2014. Згідно з долученого до позовної заяви Переліком майна, що передано у власність ВАТ «Тернопільський Облагропостач», наказом РВ ФДМУ по Тернопільській області від 28.06.1996 № 858, яким передано у власність ВАТ «Тернопільський Облагропостач» залізничне полотно, розміщене за адресою м. Тернопіль, Поліська, 14 (п. 17), є нерухомим майном.

Крім того, апелянт покликається на те, що суд не взяв до уваги, що Позивач не надав у цій справі докази про наявність у нього матеріального права на спірне майно та його порушення відповідачем, отже суд розглянув та вирішив справу з порушенням ст.ст. 328, 182, 334, 657 ЦК України, cт. 1 ГПК України.

Як стверджує в апеляційній скарзі заявник, місцевий суд не взяв до уваги інвентарну картку, яку долучила Залізниця, як доказ підтвердження права власності на спірну під'їзну колію, оскільки на думку апелянта згідно Інвентаризаційної картки обліку основних засобів на балансі Залізниці до списання перебувала верхня будова колії № 2 облбази СГТ сі. Тернопіль (інвентарний № НОМЕР_1). Відповідно до вказаної у інвентарній картці короткої індивідуальної характеристики об'єкта верхня будова колії №2 облбази СГТ ст. Тернопіль складається з таких конструктивних елементів та інших ознак, що характеризують об'єкт: рейки Р-43 протяжністю 148 п.м.к.(погонних метрів колії), рейки Р-50 протяжністю 258,41 п.м.к, шпали з/б- 386 шт., шпали деревяні 297 шт., скріплення ДО, КБ- 683 компл. баласт щебеневий - 178 мкуб., СП № 36- Р-50 1/9- 1 комплект, СП № 11 1/11- 1 комплект. Враховуючи, що зазначений об'єкт є закінченим пристроєм з усіма пристосуваннями і приладдям до нього, тобто рухомим майном, яке в розумінні л.2. ст. 181 ЦК України можна вільно переміщувати у просторі, обліковувався на балансі Залізниці, про що свідчить Інвентарна картка обліку основних засобів верхня будова колії №2 облбази СГТ ст. Тернопіль (інвентарний № НОМЕР_1), тому цей документ є належним доказом, який підтверджує здійснення володіння цим майном на праві господарського відання.

Апелянт в апеляційній скарзі стверджує, що суд першої інстанції, невірно зробив висновок про те, що Залізниця не надала доказів державної реєстрації на спірні залізничні колії, що належать Відповідачу та дійшов висновку, що жодними нормативними актами не визначено порядку реєстрації під'їзних залізничних колій, як об'єктів нерухомого майна. Однак вищезгадані акти свідчать, що під'їзна колія розташована на земельній ділянці та має цільовим призначенням рух по ній до певного місця залі шинних транспортних засобів для завантаження або розвантаження вантажів чи пасажирів, отже під'їзна колія безпосередньо та невід'ємно пов'язана із земельною ділянкою на якій вона знаходиться.

Відтак, на думку скаржника, місцевий господарський суд, з'ясовуючи правовий статус земельної ділянки під спірною під'їзною колією, не взяв до уваги, що матеріали цієї справи не містять докази передачі земельної ділянки, на якій розміщене спірне майно, що залежить до земель транспорту. У звязку з чим просить звернути увагу на правову позицію Верховного Суду України в аналогічних спорах, що у свою чергу, відповідно до ст. 104 ГПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та прийнятті судом апеляційної інстанції нового рішення, про відмову у позові у даній справі.

В процесі розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції, позивачем надано відзив на апеляційну скаргу (том ІV, а. с. 45-52), у якій останній заперечує доводи апелянта наведені в апеляційній скарзі, покликаючись на те, що згідно технічного паспорта спірна підїзна колія належить саме позивачу, так як входила до цілісного майнового комплексу Тернопільського державного обласного підприємства матеріально-технічного забезпечення «Облагропостач» правонаступником якого є позивач. Крім того, позивач покликається на те, що в процесі приватизації цілісного майнового комплексу Тернопільського державного обласного підприємства матеріально-технічного забезпечення «Облагропостач» станом на 01.05.1996 на балансі підприємства, на рахунку 01 - основні засоби, обліковувалось ж. д. полотно в кількості 1 одиниці балансовою вартістю 18080 крб., що відображено в матеріалах інвентаризації основних засобів підприємства станом на 01.05.1996 р., що відповідно до акта оцінки вартості цілісного майнового комплексу Тернопільського державного обласного підприємства матеріально-технічного забезпечення «Облагропостач», затвердженого Регіональним відділенням ФДМ України від 31.05.1996 р., ж. д. полотно станом на 01.05.1996 р. увійшло до статутного капіталу ВАТ «Тернопільський Облагропостач», що підтверджує переліком майна, що було передано у власність згідно наказу № 858 від 28.06.1996 року РВ ФДМ України.

Щодо долученого відповідачем до матеріалів справи акту № 1 приймання-здачі від 23.11.1965 р. позивач зазначає, що затверджений гербовими печатками Тернопільського обласного об'єднання «Сільгосптехніки» навпаки свідчить про те, що під'їзна залізнична колія збудована господарським способом на території облбази «Сільгосптехніки» по проекту і кошторису обласного об'єднання «Сільгосптехніки», прийнята в експлуатацію комісією за участю представників залізниці та власника колії (ст.67 Статуту залізниць).

Що стосується Витягу з Єдиного реєстру об'єктів державної власності, позивач стверджує, що по-перше, у зазначеному Витягу не вказано жодних характеристик об'єкта (довжини, основних конструктивних елементів та інженерного обладнання) щоб його можна було індивідуалізувати, також не вбачається дати реєстрації вказаного об'єкта за Відповідачем та не можливо встановити на підставі якого документа було передано баланс Відповідача зазначений об'єкт.

Також позивач вважає, що земельна ділянка на якій розташована спірна під'їзна колія згідно архівного витягу з протоколу №14 засідання виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих від 18.08.1959 року була закріплена площа 3,9 га по вул. Каховській в м. Тернополі за підприємством Облполстачзбутом, згодом вул. Каховську, відповідно до Рішення виконкому Тернопільської міської ради народних депутатів від 12.12.1991 р. перейменовано на вулицю Поліську. В процесі реорганізацій Облагропостачу в 1986-1995 p.p. було створено Державне обласне підприємство МТЗ «Облагропостач», яке за наказом РВ ФДМУ по Тернопільській області № 858 від 28.06.1996 року перетворене у ВАТ «Тернопільський Облагропостач».

Саме на цій земельній ділянці, здійснювалось будівництво господарським способом спірної під'їзної залізничної колії по проекту і кошторису обласного об'єднання «Сільгосптехніки», що підтверджується зокрема і ОСОБА_3 №1 приймання-здачі від 23.11.1965 р.

Окрім того, позивач зазначає, що як вбачається з виготовленої в 2002 році на замовлення ЗАТ «Агрокомбінат» Технічної документації для підготовки та видачі документів на право користування земельною ділянкою по вул. Поліська, 14 у місті Тернополі, на переданій в користування ЗАТ «Агрокомбінат» земельній ділянці знаходилась і спірна під'їзна колія, яка, в свою чергу, входить до цілісного майнового комплексу, переданого у власність позивачу згідно наказу № 858 від 28.06.1996 року РВ ФДМ України.

Як стверджує позивач, за користування земельною ділянкою по вул. Поліська, 14, площею 43852,4 кв. м., ЗАТ «Агрокомбінат», а в подальшому його правонаступником - ТзОВ «Агрокомбінат-Тернопіль» сплачувалась орендна плата, що підтверджується постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.06.2015 року у справі № 819/1573/13-а.

Позивач зазначає, що земельна ділянка по вул. Поліська, 14, на якій розташована спірна під'їзна колія, в період з серпня 1959 по вересень 2001 року перебувала в користуванні власне Позивача, а з березня 2002 року по липень 2016 року перебувала в користуванні ТзОВ «Агрокомбінат-Тернопіль», в той час, як Відповідачем не подано жодних доказів, які підтверджували б той факт, що у його власності та/або в користуванні (оперативному управлінні), на час будівництва чи демонтажу спірної колії, знаходилась земельна ділянка на якій розташована спірна під'їзна колія, яка є нерухомим майном та нерозривно пов'язана з земельною ділянкою на якій розташована.

Позивач також зазначає, що Відповідач, протягом всього часу розгляду даної справи в суді, жодного разу не звертався для належного оформлення права користування чи власності земельною ділянкою під нібито належною їй під'їзною колією, зокрема, не звертався з вимогою про скасування та/або визнання недійсним рішення (наказу) РВ ФДМ України про передачу Позивачу до статутного капіталу цілісного майнового комплексу, до складу якого входить спірне ж.д. полотно, відтак позивач стверджує, що перелік майна, що передано йому у власність, згідно наказу № 858 від 28.06.1996 року РВ ФДМ України є дійсним.

З огляду на викладене у відзиві на апеляційну скаргу, Позивач вважає, що рішення місцевого господарського суду від 17.10.2017 року у даній справі прийнято у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права з повним, всебічним та об'єктивним дослідженням та оцінкою матеріалів справи, а доводи апелянта є без доказові та неправомірні.

09.11.2017 р. ухвалами Львівського апеляційного господарського суду апелянту поновлено строк на подання апеляційної скарги та прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» № НЮ-116 від 27.10.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/5231/17 від 07.11.2017 р.) до провадження та розгляд скарги призначено на 22.11.2017 року, про що сторони та треті особи були належним чином повідомлені.

З підстав зазначених в ухвалах суду від 22.11.2017 р., від 13.12.2017 р. розгляд справи відкладався, зокрема, ухвалою суду від 13.12.2017 р. продовжено строк розгляду спору та розгляд справи було відкладено на 17.01.2018 р., про що сторони та треті особи були належним чином повідомлені (том ІV, а. с. 7, 8, 11-13).

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України справи у суді апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відтак суд апеляційної інстанції розглядає справу за правилами Господарського процесуального кодексу України в новій редакції.

17.01.2018 р. в судовому засіданні за участю позивача, відповідача та третьої особи-1 судом оголошувалась перерва до 18.01.2018 р. на 09 год. 50 хв.

В судове засідання представник апелянта/відповідача прибув, доводи апеляційної скарги підтримав, надав усні пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. просив скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 17.10.2017 р. у справі № 914/2012/16 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Відкритого акціонерного товариства «Тернопільський Облагропостач» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» про зобовязання до вчинення дій відмовити та стягнути судові витрати у цій справі.

Від позивача в судове засідання представник прибув, проти апеляційної скарги заперечив з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, надав усні пояснення аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу, просив рішення Господарського суду Львівської області від 17.10.2017 р. по справі № 914/2012/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» без задоволення.

Представник третьої особи-1, без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача в судове засідання прибув, проти апеляційної скарги заперечив, просив рішення Господарського суду Львівської області від 17.10.2017 р. по справі № 914/2012/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» - без задоволення.

Від третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача представник - не прибув, від третьої особи-2 суду подано пояснення № 10-12-04154 від 17.11.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-04/7909/17 від 22.11.2017 р.), в яких останній зазначає, що рішення господарського суду Львівської області від 17.10.2017 р. у справі № 914/2012/16, яким позовні вимоги ВАТ «Тернопільський Облагропостач» задоволено, а саме: зобовязано Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» відновити залізничну підїзну колію є законним та обґрунтованим, просить розглядати справу без участі представника Регіонального відділення ФДМУ, у звязку з недостатністю коштів на відрядження.

З урахуванням наведених вище обставин, апеляційний господарський суд, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення учасників судового процесу, здійснивши аналіз наявних у справі письмових доказів, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення Господарського суду Львівської області від 17.10.2017 р. у справі № 914/2012/16, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів даної справи та встановлено місцевим господарським судом під час нового розгляду даної справи, з урахуванням вказівок зазначених судом касаційної інстанції у постанові від 10 липня 2017 року у справі № 2012/16, наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області № 858 від 28.06.1996 Державне обласне підприємство матеріально-технічного забезпечення «Облагропостач» було перетворено у ВАТ «Тернопільський Облагропостач», дані обставини учасниками справи не заперечуються.

В процесі перетворення у власність ВАТ «Тернопільський Облагропостач» було передано під'їзну залізничну колію, що знаходиться за адресою м. Тернопіль, вул. Поліська, 14, характеристика якої зазначена в технічному паспорті під'їзної колії не загального користування Тернопільського головного підприємства МТЗ (заказ №92038) від 1992 року (том І, а. с. 25-39).

У відповідності до зазначеного технічного паспорту схеми примикання під'їзної колії Тернопільського головного підприємства МТЗ до станції Тернопіль та схеми поздовжніх та поперечних профілів залізничних колій, які є невідємними додатками до технічного паспорту: найменування колії і номер стрілки, від якої відходить колія до підприємства - колія 41А, стрілка №10, розгорнута довжина колії становить 0,75 км., загальна відстань від місця перемикання до території підприємства 335 м. На цьому шляху знаходяться три стрілочні переводи: № 10, № 36, № 11. Даний шлях складається із з'єднуючої колії понумерованої №1, яка проходить від стрілки № 10 через стрілку № 36 до стрілки № 11 та становить 227,60 м. Навантаження-вивантаження - колії понумерованої №2 - від стрілки № 11 до упору повна довжина шляху становить 299 м., Навантаження-вивантаження - колії понумерованої №3 - від стрілки № 11 до упору повна довжина шляху становить 219,40 м.

Слід зазначити, що вказаний технічний паспорт було виготовлено Львівським державним проектно-вишукувальним інститутом залізничного транспорту «Львівтранспроект» на замовлення Тернопільського головного підприємства МТЗ згідно договору № 92038 від 09.03.1992 року та акту прийому робіт від 17.04.1992 року.

Згідно цього технічного паспорту, схеми примикання під'їзної колії Тернопільського головного підприємства МТЗ до станції Тернопіль та схеми повздовжніх та поперечних профілів залізничних колій, які є невідємними додатками до технічного паспорту: найменування колії і номер стрілки, від якої відходить колія до підприємства - колія 41А, стрілка №10, розгорнута довжина колії становить 0,75 км., загальна відстань від місця перемикання до території підприємства 335 м. На цьому шляху знаходяться три стрілочні переводи: №10, №36, №11. Даний шлях складається із з'єднуючої колії понумерованої №1, яка проходить від стрілки №10 через стрілку №36 до стрілки №11 та становить 227,60 м. Навантаження-вивантаження - колії понумерованої №2 - від стрілки №11 до упору повна довжина шляху становить 299 м., Навантаження-вивантаження - колії понумерованої №3 - від стрілки №11 до упору повна довжина шляху становить 219,40 м.

10.02.2009 року між позивачем (продавець) та ТзОВ «Західагроінвест» (покупець, третя особа-1 - у даній справі) було укладено договір купівлі-продажу вказаної вище під'їзної колії (том І, а. с. 40).

З позовної заяви позивача вбачається, що в листопаді 2012 року, третя особа-1 звернулася до начальника ВП «Тернопільська дистанція колії» з проханням провести огляд підїзної колії (вул. Поліська,14) на предмет її використання під подачу вантажних вагонів для їх завантаження та розвантаження, однак під час огляду представниками третьої особи-1 та ВП «Тернопільська дистанція колії» місцевості, по якій була прокладена зазначена колія, було виявлено факт її демонтажу, дані обставини учасниками справи не заперечуються.

З наявного в матеріалах листа № 2089 від 04.09.2012 р., який адресовано начальнику ЗАТ «Агрокомбінат» ОСОБА_4 вбачається, що відповідач просив останнього, надати дозвіл на демонтаж підїзної колії № 2 в тому числі стрілочних переводів № 36, 11. (том І, а. с. 41).

14.09.2012 р. ЗАТ «Агрокомбінат» на вищезазначений лист надало відповідь, що на сьогоднішній день ТзОВ «Агрокомбінат Тернопіль» має намір використовувати підїзду колію № 2 у господарській діяльності, у звязку із чим найблищим часом направить свого представника для укладення з вашою організацією договорів на ремонт та обслуговування зазначеної колії.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.04.2011 р. перший заступник генерального директора Укрзалізниці, зобовязав усі Залізниці України проаналізувати стан використання та протяжність колій, які тривалий час закриті для руху: - визначитися з доцільністю їх використання; - затвердити перелік колій, верхня будова яких у звязку з недоцільністю їх подальшого використання підлягає зняттю (том І, а. с. 122).

18.05.2011 р. ДТГО «Львівська залізниця» видала наказ № 432/Н, яким затвердила перелік колій, що не використовуються за призначенням та потребують зняття, згідно з Додатком 1 (п. 1 наказу), в тому числі підїзну колію Облбази СГТ, інв. № 020124612, протяжністю 471 м2 (порядковий № 6 Додатку 1 до наказу № 432/Н від 18.05.2011 р) (том І, а. с. 123-125).

Згідно наказу по ВП «Тернопільська дистанція колії» від 12.06.2011р. №181, верхня будова колії № 2 ВАТ «Тернопільський Облагропостач» (Облбаза СГТ) частково тимчасово демонтована і знаходиться на збереженні.

Місцевим судом встановлено, що 07.11.2012 р. комісією ВП «Тернопільська дистанція колії» односторонньо було проведено огляд технічного стану верхньої будови підїзної колії № 2 ВАТ Тернопільський Облагропостач (Облбази СГТ), в тому числі СП № 36 Р-50 1/9 та СП №11 Р-50 1/11, станції Тернопіль Львівської зал., інв. №020124612, за результатами якого було складено акт, у висновку якого зазначено, що обєкт знаходиться в незадовільному стані та непридатний для подальшої експлуатації внаслідок фізичного зносу. Проводити ремонт недоцільно, оскільки подальшої потреби у використанні колії немає, відтак, колія була фактично демонтована Відповідачем.

Разом з цим, судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів даної справи, що дозволу на демонтаж підїзної колії у Позивача ніхто не запитував. Колія була демонтована без згоди і відома як Позивача, так і третьої особи-1, яка на підставі договору купівлі-продажу та технічного паспорту на той час вважала себе її власником.

З наявних в матеріалах справи листів за 2013-2014 років вбачається, що третя особа-1, неодноразово, зверталася до ВП «Тернопільська дистанція колії» ДТГО Львівська залізниця та Державної адміністрації залізничного транспорту України про відновлення демонтованої підїзної колії, однак такі звернення залишені ДТГО «Львівська залізниця» без задоволення, що стало підставою для звернення третьої особи-1 з позовом до господарського суду про спонукання ДТГО «Львівська залізниця» відновити демонтовану колію, про що свідчить рішення Господарського суду Львівської області від 24.02.2016 р. по справі № 914/600/15 за позовом ТзОВ «Західагроінвест» до Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в особі відокремленого підрозділу «Тернопільська дистанція колії» про зобов'язання відновити залізничну під'їзну колію, відмовлено в задоволені позову про зобов'язання ДТГО «Львівська залізниця» відновити демонтовану колію з тих підстав, що договір купівлі-продажу від 10.02.2009 р. укладений між Позивачем та Третьою особою-1 у справі є нікчемним і до останньої не перейшло право власності на залізничну під'їзну колію, що знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Поліська, 14.

У звязку з цим, як зазначено позивачем у позовній заяві, 16.05.2016 року третя особа-1 звернулась до позивача із вимогою про повернення вартості під'їзної залізничної колії, сплаченої згідно договору договір купівлі-продажу від 10.02.2009 року, оскільки саме Позивач є законним власником під'їзної залізничної колії, що знаходилась за адресою м. Тернопіль, вул. Поліська,14, характеристика якої зазначена в технічному паспорті під'їзної колії не загального користування Тернопільського головного підприємства МТЗ (заказ № 92038) від 1992 року.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області про зобовязання відновити залізничну під'їзну колію позначену номером 1 (№1) від стрілочного переводу СП №36 Р-50 1/9 до стрілочного переводу СП №11 Р-50 1/11 та номером 3 (№3) від стрілочного переводу СП №11 Р-50 1/11 до упора, станції Тернопіль, що знаходиться за адресою м. Тернопіль, вул. Поліська, 14, характеристика якої зазначена в технічному паспорті під'їзної колії не загального користування Тернопільського головного підприємства МТЗ, виготовленого Львівським державним проектно-вишукувальним інститутом залізничного транспорту «Львівтранспроект», (замовлення № 92038) від 1992 року та схемах поздовжнього та поперечного профілю залізничних колій та примикання під'їзної колії Тернопільського головного підприємства МТЗ до станції Тернопіль, які є додатками до технічного паспорта та стягнення судових витрат.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 статті 15 передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені у ст.16 названого Кодексу, зокрема одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення, а також відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За змістом ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Крім цього, згідно ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного спору є вимога про зобовязання відповідача, як особи, яка без належних на це підстав демонтувала майно позивача залізничну підїзну колію, відновити становище позивача яке існувало до порушення та відшкодувати в натурі спричинені збитки, шляхом відновлення вказаної колії.

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається, що основним аргументом апелянта є те, що позивач ніколи не являвся власником спірної колії, а також те, що ця колія перебувала у власності відповідача/апелянта, однак, колегією суддів дослідивши наявні в матеріалах справи докази та враховуючи частину першу статті 111-12 ГПК України (в редакції закону до 15.12.2017 р., який діяв на момент прийняття постанови Вищим господарським судом України від 10.07.2017 р.), а також частину 1 статті 316 ГПК України в редакції від 15.12.2017 р.) вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про залізничний транспорт» зазначено, що під'їзні колії - залізничні колії, які призначені для транспортного обслуговування одного або кількох підприємств, організацій та установ у взаємодії із залізничним транспортом загального користування.

Відповідно до ст. 64 Статуту залізниць України, затвердженого постаново КМУ №457 від 06.04.1998р., до залізничних під'їзних колій належать колії, що з'єднані із загальною мережею залізниць безперервною рейковою колією і які належать підприємствам, підприємцям, організаціям та установам незалежно від форм власності, а також громадянам-суб'єктам підприємницької діяльності. Під'їзні колії призначено для транспортного обслуговування одного або кількох підприємств у взаємодії із залізничним транспортом загального користування.

Частинами 1, 2 ст. 67 Статуту залізниць України встановлено, що відкриття для постійної експлуатації новозбудованої залізничної під'їзної колії і подання на цю колію рухомого складу допускається після прийняття цієї залізничної колії в експлуатацію комісією за участю представника Держнагляд охоронпраці і встановлення залізницею порядку обслуговування під'їзної колії. На кожну залізничну під'їзну колію складається масштабний план з нанесенням на нього розташування вантажних фронтів і механізмів, а також технічний паспорт, поздовжній профіль і креслення споруд.

Аналогічний перелік документів міститься і в ст. ст. 80, 82 Статуту залізниць СРСР, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 06.04.1964 р. № 270.

Згідно з п. 1.5 Правил обслуговування залізничних під'їзних колій, затверджених наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000р., власник під'їзної колії має технічний паспорт, масштабний план під'їзної колії, поздовжній та поперечний профілі залізничних колій і креслення штучних споруд. У технічному паспорті та в додатках до нього вказується характеристика рейок, шпал, баласту, земляного полотна, штучних споруд, вагових приладів, пристроїв і механізмів, призначених для навантаження, вивантаження, очищення, промивання і підготовки для навантаження залізничних вагонів, маневрових пристроїв, лебідок, локомотивного і вагонного господарства, промислових станцій, гірок, напівгірок, витяжних колій, засобів СЦБ і зв'язку, які використовуються у поїзній і маневровій роботі, та інших пристроїв і механізмів, призначених для роботи з вагонами і локомотивами залізниць. Один примірник цієї документації передається залізниці при прийнятті під'їзної колії в експлуатацію.

Таким чином, наведені законодавчі норми містять перелік документів, які є належними доказами наявності у особи права власності на залізничну під'їзну колію. Зокрема, такими документами є: ОСОБА_3 введення в експлуатацію та встановлення залізницею Порядку обслуговування залізничної під'їзної колії - для новозбудованої залізничної колії; Масштабний план; Технічний паспорт; Поздовжній та поперечний профілі залізничних колій; Креслення штучних споруд.

На підтвердження свого права власності на спірну під'їзну колію, яка входить до цілісного майнового комплексу, позивачем до матеріалів справи долучено: - технічний паспорт під'їзної колії не загального користування Тернопільського головного підприємства МТЗ (заказ №92038) від 1992 року, виготовленим Львівським державним проектно-вишукувальним інститутом залізничного транспорту «Львівтранспроект» на замовлення Тернопільського головного підприємства МТЗ згідно договору №92038 від 09.03.1992 року;

- масштабний план схеми під'їзної колії, поздовжній та поперечний профілі залізничних колій; креслення штучних споруд, які є додатком до технічного паспорта під'їзної колії;

- перелік майна, що передано у власність ВАТ «Тернопільський Облагропостач» згідно наказу РД ФДМУ по Тернопільській області від 28.06.1996 №858.

Як встановлено судом, ВАТ «Тернопільський Облагропостач» є правонаступником Державного обласного підприємства матеріально-технічного забезпечення «Облагропостач», яке згідно наказу № 858 від 28.06.1996 року РВ ФДМ України перетворене у ВАТ «Тернопільський Облагропостач».

До складу цілісного майнового комплексу Тернопільського державного обласного підприємства матеріально-технічного забезпечення «Облагропостач» входила підїзна залізнична колія, що знаходиться за адресою м. Тернопіль, вул. Поліська, 14, характеристика якої зазначена в технічному паспорті під'їзної колії не загального користування Тернопільського головного підприємства МТЗ (заказ №92038) від 1992 року. Вказаний технічний паспорт було виготовлено Львівським державним проектно-вишукувальним інститутом залізничного транспорту «Львівтранспроект» на замовлення Тернопільського головного підприємства МТЗ згідно договору №92038 від 09.03.1992 року та акту прийому робіт від 17.04.1992 року. Невідємними додатками до вказаного технічного паспорта є схема примикання під'їзної колії Тернопільського державного обласного підприємства матеріально-технічного забезпечення «Облагропостач» до станції Тернопіль та схема поздовжніх та поперечних профілів залізничних колій, на яких зазначений той самий номер замовлення (заказ №92038), що і на технічному паспорті та в яких відображено місце розташування на місцевості та примикання, а також всі технічні характеристики підїзної залізничної колії, яка складається з колії понумерованих №1, №2, №3.

В процесі приватизації цілісного майнового комплексу Тернопільського державного обласного підприємства матеріально-технічного забезпечення «Облагропостач» станом на 01.05.1996 р. на балансі підприємства, на рахунку 01 - основні засоби, обліковувалось ж. д. полотно в кількості 1 одиниці балансовою вартістю 18080 крб., що відображено в матеріалах інвентаризації основних засобів підприємства станом на 01.05.1996 р.

Відповідно до акта оцінки вартості цілісного майнового комплексу Тернопільського державного обласного підприємства матеріально-технічного забезпечення «Облагропостач», затвердженого Регіональним відділенням ФДМ України 31.05.1996 р., ж. д. полотно станом на 01.05.1996 р. увійшло до статутного капіталу ВАТ «Тернопільський Облагропостач», вказане підтверджується переліком майна, що було передано у власність згідно наказу № 858 від 28 06.1996 року РВ ФДМ України.

Рішення (наказ) Регіонального відділенням ФДМ України про передачу цілісного майнового комплексу до статутного капіталу ВАТ «Тернопільський Облагропостач» ніким не оспорювалося, в т.ч. апелянтом. Такі докази у справі відсутні, апелянтом не подані.

У відповідності до Порядку підтвердження права власності на нерухоме майно, затвердженого наказом ФДМУ від 22.07.1998 р. №1450, що втратив чинність у зв'язку з прийняттям наказу ФДМУ від 24.05.2002 р. № 906, перелік нерухомого майна, переданого у власність Відкритому акціонерному товариству формується за даними інвентаризаційних описів основних засобів, акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу та відомостей щодо введення об'єкту нерухомості в експлуатацію (у разі наявності).

Аналогічної правової позиції щодо переліку документів, які підтверджують право власності особи на підїзну залізничну колію, та порядку її передачі на баланс підприємства дотримується і Вищий господарський суд України у постанові від 26.07.2016 року по справі №926/1829/15.

Крім того, направляючи дану справу на новий розгляд, ВГСУ в постанові від 10.07.2017р. вказав дослідити доводи відповідача, що згідно Методичних рекомендацій стосовно визначення нерухомого майна, що знаходиться на земельних ділянках, право власності на які підлягає державній реєстрації, затверджених Міністерством юстиції України від 14.09.2009 №600/5 та Інструкції з руху поїздів і маневрової роботи на залізницях України, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 31.08.2005 №507, якими визначено, що під'їзні залізничні колії, які призначені для транспортного обслуговування одного або кількох підприємств, організацій та установ у взаємодії із залізничним транспортом загального користування, є нерухомим майном, безпосередньо та невід'ємно пов'язаним із земельною ділянкою, на якій вони розташовані, стосовно них має здійснюватись державна реєстрація права власності. Відтак, оскільки позивач не мав зареєстроване право власності на спірну колію, відтак безпідставними є його твердження про його власність на неї.

Відтак, згідно з правовим висновком Верховного Суду України від 24.06.2015, який викладено в постанові у справі № 6-318цс15, відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти.

Так, ч. 1 ст.182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст.182 ЦК України).

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості урегульовано Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень зі змінами і доповненнями (далі - Закон).

В статті 2 вказаного Закону наведено визначення поняття «державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з яким, державна реєстрація це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, державна реєстрація - це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. Факт реєстрації права власності є елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності. Сама по собі реєстрація права та видача свідоцтва не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Слід зазначити, що вказаної правової позиції притримується ВГСУ в постанові № 923/1562/15 від 30.08.2017 р.

Таким чином, враховуючи те, що в позивача в наявності є первинні документи, які згідно згаданих вище положень законодавства свідчать про його власність на спірну підїзну колію, відсутність в подальшому зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ним права власності не може слугувати підставою для висновку про відсутність в позивача такого права і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися спірною підїзною колією, зокрема, демонтовувати її.

Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази набуття апелянтом/відповідачем права власності на спірну підїзду колію, оскільки останнім не надано належних доказів, які підтверджують це право, зокрема не надано технічного паспорта, схем примикання під'їзної колії до станції Тернопіль та схем поздовжніх та поперечних профітів залізничної калії щодо спірної колії, актів прийому в експлуатацію, актів прийому-передачі на баланс залізниці спірної під'їзної залізничної колії, належним чином оформленої інвентарної картки.

Долучена відповідачем схема примикання проектованої підїзної колії та схеми продольних профілів проектованої підїзної колії, в розумінні положень ч. 1, 2 ст. 67 Статуту залізниць України та п. 1.5 Правил обслуговування залізничних під'їзних колій, не є належними доказами наявності у відповідача права власності (право оперативного управління) на залізничну під'їзну колію, оскільки вони відображають місце розташування на місцевості та примикання проектованої під'їзної колії до існуючої колії «Облбазы сельгоспснаба» в подальшому Державного обласного підприємства матеріально-технічного забезпечення «Облагропостач» згідно проведеної зйомки в липні-серпні 1960 році, а також містять перелік необхідних робіт для його подальшого будівництва. Ці схеми були виготовлені в процесі проектування та будівництва, під'їзної залізничної колії (останньої з трьох), збудованої позивачем господарським способом на території Облбази «Сільгосптехніки» по проекту і кошторису обласного об'єднання «Сільгосптехніки» та прийнятої в експлуатацію комісією за участю представників залізниці та власника колії згідно ОСОБА_3 №1 приймання-здачі будівель та споруд від 23.11.1965 р., затвердженого гербовими печатками Тернопільського обласного об'єднання «Сільгосптехніки». Це колія пронумерована №2 загальною довжиною 299 м., яка примикає через стрілочний перевід №11 до під'їзної залізничної колії №1 та №3, що становить єдину обєднану підїзну колію довжиною 750 м. згідно технічного паспорта та схем під'їзної колії не загального користування Тернопільського головного підприємства МТЗ (заказ № 92038) від 1992 року.

Не заслуговують на увагу суду твердження апелянта і в тій частині, що демонтована під'їзна колія належала залізниці, на підставі інвентарної картки обліку основних засобів, що перебувають на балансі залізниці, актом №1 приймання-передачі від 23.11.1965 р. та витягом з Єдиного реєстру обєктів державної власності станом на 01.07.2014 року, оскільки інвентарна картка, не є документом, що підтверджує право власності на спірну під'їзну колію «ж.д. полотно», а лише фіксує дані внутрішньої перевірки виявлення фактичної наявності основних засобів, стану їх зберігання для підтвердження правильності та достовірності даних бухгалтерського обліку та звітності підприємства (організації). Факт знаходження під'їзної колії на балансі залізниці не є підставою для визнання її законним власником.

Крім того, долучена до матеріалів справи інвентарна картка має розбіжності в даті складання - 19.03.205р., що є суттєвим для встановлення фактичних обставин справи.

Оскільки, якщо припустити, що датою складання інвентарної карти є 19.03.2005 року, то це суперечить рядку № 22 самої карти, так як тут зазначена остаточна сума зносу за даними переоцінки станом на 30.11.2011 року, а наявний в матеріалах справи акт №1 приймання-здачі від 23.11.1965 р., який затверджений гербовими печатками Тернопільського обласного об'єднання «Сільгосптехніки» навпаки свідчить про те, що під'їзна залізнична колія збудована господарським способом на території Облбази «Сільгосптехніки» по проекту і кошторису обласного об'єднання "Сільгосптехніки", прийнята в експлуатацію комісією за участю представників залізниці та власника колії (ст. 67 Статуту залізниць).

Щодо покликання відповідача на Витяг з Єдиного реєстру обєктів державної власності станом на 01.07.2014 року як на доказ підтвердження права власності на спірну під'їзну колію, суд також не може брати до уваги, так як у зазначеному Витязі не вказано жодних характеристик обєкта (довжини,основних конструктивних елементів та інженерного обладнання), щоб його можна було індивідуалізувати.

Крім того, із Витягу не вбачається дати реєстрації вказаного обєкта за Відповідачем. Якщо припустити, що датою реєстрації є 01.11.2013 дата інвентаризації, то це цілком суперечить наявним в матеріалам справи доказам, оскільки рішення та усі дії по демонтажу спірної підїзної колії проводились протягом 2011-2012 років в наслідок незадовільного її технічного стану та неможливості подальшої експлуатації. Також із Витягу неможливо встановити на підставі якого документа було передано на баланс Відповідача зазначений обєкт.

У відповідності до наведеного суд апеляційної інстанції зазначає, що скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направляючи дану справу на новий розгляд, ВГСУ в постанові від 10.07.2017р. вказав дослідити доводи відповідача про належність позивачу лише 271 м.п. колії, а не 750 м.п., як це вказано в технічному паспорті, що підтверджується договором № 275 від 02.09.2009 р. про подачу та забирання вагонів на залізничну колію та договором № 70 від 23.07.2003 р., відповідно до вказаних вказівок судом першої інстанції було досліджено план схему підїзної колії та Технічний паспорт підїзної колії та встановлено, що загальна довжина підїзної колії, яка складається з трьох гілок становить саме 750 м.п., а саме: колії пронумерованої №1 від стрілочного переводу СП 10 через СП № 36 до СП №11 довжиною 227,6 м.; колії пронумерованої № 2 від стрілочного переводу СП №11 до упора довжиною 299,0м.; колії пронумерованої № 3 від стрілочного переводу СП №11 до упора довжиною 219,4м.

Також не заслуговують на увагу покликання відповідача на Договір № 275 від 02.09.2009р. про подачу та забирання вагонів на залізничну колію та Договір № 70 від 23.07.2003р., як доказ, що позивачу належить колія протяжністю 271 м.п., оскільки відповідно до п.2.6 Правил обслуговування залізничних підїзних колій у разі наявності у підприємства декількох підїзних колій з окремими примиканнями до залізничної станції, договір про експлуатацію підїзної колії або про подачу та забирання вагонів укладається окремо на кожну підїзну колію. У вказаних договорах зазначено, що предметом є підїзна колія ВАТ «Тернопільський Облагропостач, яка примикає до колії станції Тернопіль через стрілочний перевід №10, тобто так, як це зазначено в технічному паспорті підїзної колії незагального користування Тернопільського головного підприємства МТЗ (заказ № 92038) від 1992 р.

Крім цього, відповідно до ст.ст. 9, 71, 73 Статуту залізниць України та п.2.1 Правил обслуговування залізничних підїзних колій, вказані договори лише підтверджують факт отримання та відправлення вантажів залізницею згідно з договорами на підїзну колію, що належить підприємству, а не право власності залізниці на спірну колію.

Щодо вказівки, яка викладена у постанові ВГСУ в постанові від 10.07.2017 р. зясувати правовий статус земельної ділянки під спірною під'їзною колією, невід'ємно пов'язаною з останньою, слід зазначити, що підїзна колія знаходилась на земельній ділянці у м. Тернополі по вул. Поліська, 14, яка перебувала в користуванні Позивача ще з 1959 року, про що свідчить протокол №14 засідання виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих від 18.08.1959 року.

12 вересня 2001 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради прийнято рішення за № 1159 про вилучення у Позивача земельної ділянки, площею 43852,4 кв.м. та надання її в оренду терміном на 25 років ЗАТ «Агрокомбінат» (правонаступником якого є ТзОВ «Агрокомбінат Тернопіль»).

Цим же рішенням визнано таким, що втратив чинність Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ТР №002034, зареєстрований в Книзі записів державних актів 18 червня 2001 року за №597 та зобовязано ЗАТ «Агрокомбінат» в місячний термін оформити надання земельної ділянки відповідною документацією.

11 березня 2002 року, на виконання рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 1159 від 12 вересня 2001 року між Тернопільською міською радою та ЗАТ "Агрокомбінат" укладено договір оренди земельної ділянки АЕР №602514, котрий зареєстровано 28 березня 2002 року за № 476 у виконавчому комітеті Тернопільської міської ради, про що вчинено запис в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.07.2016 року справі № 921/1025/14-г/6 договір оренди земельної ділянки АЕР №602514 від 12 вересня 2001 року між Тернопільською міською радою та ЗАТ "Агрокомбінат", котрий зареєстровано 28 березня 2002 року за №4761159 визнано недійсним з підстави помилки під час його укладення щодо істотних умов договору.

Дані обставини підтвердженні матеріалами справи.

Таким чином, відповідач ще з 1959 року та по даний час не був та не є власником чи користувачем земельної ділянки, на якій була розташована спірна підїзна колія, а тому з врахування висновків суду, викладених у постанові Львівського апеляційного господарського суду від 13.04.2016 року у справі № 914/600/15, не міг жодним чином законним способом зареєструвати спірну колію як свою власність і здійснити самовільне розпорядження нею, тобто демонтувати. Жодних інших доказів, зокрема наказів, актів передачі спірної підїзної колії на баланс Відповідача, останнім надано не було.

Щодо вказівок ВГСУ в постанові від 10.07.2017 р., в частині дослідження твердження заявника, що демонтаж колії відбувся на виконання вказівки Державної адміністрації залізничного транспорту «Укрзалізниця» та з погодженням міської ради м. Тернополя, слід зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну адміністрацію залізничного транспорту України, затвердженого постановою КМУ від 29.02.1996 р., Державна адміністрація залізничного транспорту (Укрзалізниця) є органом управління залізничним транспортом загального користування, підвідомчим Мінтрансзв'язку. Укрзалізниця здійснює централізоване управління процесом перевезень у внутрішньому і міжнародному сполученні та регулює виробничо-господарську діяльність залізниць у сфері організації цього процесу. У підпункті 3 пункту 4 Положення закріплено, що Укрзалізниця відповідно до покладених на неї завдань здійснює функції з управління майном, що перебуває у загальнодержавній власності та закріплене за підприємствами, в частині: затвердження статутів (положень) підприємств, контролю дотримання та прийняття рішень у зв'язку з порушенням їх вимог; укладення і розірвання контрактів з керівниками підприємств (крім начальників залізниць); здійснення контролю за ефективністю використання і збереженням закріпленого за підприємствами державного майна; підготовки разом з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування пропозицій Мінтрансзв'язку щодо розмежування державного майна між загальнодержавною, республіканською (Автономної Республіки Крим) і комунальною власністю.

Частина 2 ст.136 ГК України закріплює положення про те, що власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Отже, Укрзалізниця уповноважена здійснювати функції з управління майном лише у частині, зазначеній у Положенні про Державну адміністрацію залізничного транспорту України. Здійснення ж контролюючих повноважень полягає у можливості перевірки діяльності, наданні необхідної можливості для таких перевірок, звітуванні про діяльність. Повна відповідальність за стан справ та діяльність Залізниці покладена на начальника Залізниці, тому він вправі приймати рішення, спрямовані на раціональне використання наявних матеріальних ресурсів, покращення безпеки руху.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про залізничний транспорт», органи управління залізничним транспортом разом з відповідними місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування вирішують питання експлуатації малодіяльних збиткових залізничних дільниць, станцій, а також залізничних під'їзних колій, що перебувають на балансі залізниць. У разі неприйняття органами місцевого самоврядування (протягом 6 місяців після звернення залізниці) рішень про компенсацію збитків з місцевих бюджетів або за рахунок підприємств, що обслуговуються цими дільницями, станціями та під'їзними коліями, Укрзалізниця за погодженням з Міністерством транспорту України має право прийняти рішення про закриття малодіяльних збиткових залізничних дільниць, станцій та залізничних під'їзних колій.

При цьому питання про експлуатацію малодіяльних збиткових залізничних дільниць, станцій, а також залізничних під'їзних колій, що перебувають на балансі залізниць, вирішується разом з відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Аналогічне положення міститься і у п.8 Статуту залізниць України - питання про експлуатацію малодіяльних збиткових залізничних дільниць, станцій, а також залізничних під'їзних колій, що перебувають на балансі залізниць, вирішується разом з відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. У разі неприйняття органами місцевого самоврядування (протягом 6 місяців після звернення залізниці) рішень про компенсацію збитків з місцевих бюджетів або за рахунок підприємств, що обслуговуються цими дільницями, станціями та під'їзними коліями, Укрзалізниця за погодженням з Мінтрансом має право прийняти рішення про закриття збиткових дільниць, станцій та під'їзних колій.

Отже, для Укрзалізниці виникає необхідність погодження з Мінтрансом при прийнятті рішень про закриття збиткових дільниць, станцій та під'їзних колій.

Як зазначалося вище у цій постанові, наказ начальника ДТГО «Львівська залізниця» №432/Н від 18.05.2011 року вказував на зняття та зберігання верхньої будови спірної колії.

У Законі України «Про залізничний транспорт» та в Статуті залізниць України, мова йде лише про збиткові під'їзді колії. Згідно п. 64 Статуту залізниць України, до залізничних під'їзних колій належать колії, що з'єднані із загальною мережею залізниць безперервною рейковою колією і які належать підприємствам, підприємцям, організаціям та установам незалежно від форм власності, а також громадянам - суб'єктам підприємницької діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, доказів погодження демонтажу спірної під'їзної колії, як збиткової, ні з Міністерством, ні з підприємством, для діяльності якого ця колія збудована, відповідач суду не надав.

Крім того, лист ВП Тернопільська дистанція колії» № 2089 від 04.09.2012 року адресований начальнику ЗАТ «Агрокомбінат» про надання дозволу на демонтаж під'їзної колії №2 в тому числі стрілочних переводів № 36,11, які знаходяться на балансі дистанції колії не є належним і допустимим доказом дотримання погодження з власником колії такого демонтажу, так як адресований особі, яка не має жодного відношення до спірної колії.

Що стосується порядку погодження з відповідними органами виконавчої влади та місцевого самоврядування питання експлуатації збиткових під'їзних колій, то з них вбачається, що питання погодження демонтажу колій було проведено формально, без дотримання порядку такого погодження, а саме лист заступника міського голови виконавчого комітету Тернопільської міської ради №6381/02 від 17.10.2012 року, яким виконавчий комітет повідомляє, що не заперечує проти демонтажу під'їзних колій, не є належним ні по формі ні по змісту доказом такого погодження органом виконавчої влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень».

Згідно п.6 ст.59 вказаного Закону виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради».

Отже, ні положеннями Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ні жодними іншими нормативними актами заступник міського голови не наділений повноваженнями одноособово вирішувати питання, що належать до компетенції міської ради чи її виконавчого комітету та приймати рішення у формі листів-погоджень.

З огляду на викладене, при проведенні демонтажу спірної під'їзної колії, відповідачем не дотримано процедури погодження такого демонтажу у встановленому законом порядку.

Направляючи дану справу на новий розгляд, ВГСУ в постанові від 10.07.2017 р. зазначив про необхідність вказати, за чий рахунок залізниця має відновити спірний об'єкт нерухомості та норми права, які встановлюють такий обов'язок залізниці.

З цього приводу місцевим судом вірно зазначено, що відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відтак, відповідач має відновити спірний обєкт нерухомості за власний рахунок.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт набуття у власність спірної колії, яка була демонтована відповідачем.

Інші твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Підсумовуючи вищевказане, необхідно зазначити, що судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини даної справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги необхідно покласти на скаржника відповідно до положень ст.129 ГПК України.

Керуючись, ст. ст. 86, 269, 270, 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 17 жовтня 2017 р. у справі № 914/2012/16 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку покласти на апелянта.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

4. Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 23.01.2018 року

Головуючий суддя Л.С.Данко

Суддя Н.А.Галушко

Суддя Г.В.Орищин