РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2018Справа № 910/22465/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю.,

За участю секретаря судового засідання Ваховської К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший Столичний Хлібозавод», 07354, Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, вул. Соборна, 85,

До Управління освіти Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, 02091, м. Київ, Харківське шосе, 168к,

про стягнення 348 165,33 грн.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Щітінська Н.І. по довіреності від 11.12.2017 № б/н

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Перший Столичний Хлібозавод» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Управління освіти Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про стягнення 348 165, 33 грн., зі яких: 280 245, 30 грн. основний борг, 13 198, 40 грн. - 3% річних, 54 721, 63 грн. - інфляційні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.03.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Перший Столичний Хлібозавод» (постачальник) та Управлінням освіти Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації (замовник) було укладено договір №54 про закупівлю товарів за державні кошти ДК 016:2010 код 10.71.1 «Вироби хлібобулочні, кондитерські та кулінарні, борошняні, нетривалого зберігання (ДК 021:2016 код 15812 «Хлібобулочні вироби») ( батон вищого ґатунку, хліб український вищого сорту). Як зазначає позивач, відповідач неналежним чином виконав свої зобов'язання щодо своєчасної та повної оплати за поставлений товар. Таким чином, в результаті неналежного виконання відповідачем зобов'язань у останнього утворилась заборгованість в сумі 280 245, 30 грн. Крім того, враховуючи неналежне виконання відповідачем умов договору, позивач просить суд стягнути 13 198,40 грн. - 3 % річних та54 721,63- інфляційні нарахування.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 року порушено провадження у справі № 910/22465/17, судове засідання призначено на 29.01.2018 року.

У судовому засіданні 10.01.2018 судом було постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного провадження.

Представник позивача повідомив суд, що вже подав суду всі наявні в нього додаткові докази у справі, інших немає, та що сума заборгованості відповідача від часу звернення з позовом не змінилася.

Відповідач не скористався наданим йому законом правом подати письмові заперечення проти позову або направити представників у судове засідання.

29.01.2018р. через відділ діловодство Господарського суду міста Києва надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі. Письмового відзиву відповідач суду не надав.

29.01.2018р. через відділ діловодство господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Клопотання мотивоване тим, що представник відповідача не має можливості з»явитися в судове засідання.

Представник позивача проти задоволення даного клопотання заперечував.

Суд розглянувши дане клопотання вважає, що воно не підлягає задоволенню з огляду на те, що відповідачем не надано доказів, що підтверджують поважність причин неявки представника в судове засідання. З урахуванням викладеного , суд приходить до висновку, що відповідач проявив протиправну процесуальну бездіяльність, тому судове засідання проводиться за його відсутності і причини неявки представника відповідача у засідання судом не визнаються поважними.

При цьому, судом не встановлено обставин, що неявка представників відповідача перешкоджає вирішенню спору, і також суд прийняв до уваги, що явка представників сторін у засідання обов'язковою не визнавалась.

З огляду на наведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами на підставі ч. 9 ст. 165 ГПК України та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

14.03.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Перший Столичний Хлібозавод» (надалі позивач) та Управлінням освіти Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації (надалі відповідач) було укладено договір №54 про закупівлю товарів за державні кошти ДК 016:2010 код 10.71.1 «Вироби хлібобулочні, кондитерські та кулінарні, борошняні, нетривалого зберігання (ДК 021:2016 код 15812 «Хлібобулочні вироби») ( батон вищого ґатунку, хліб український вищого сорту).

Відповідно до п. 1.1. Договору позивач зобов'язується у 2016році поставити відповідачу ДК 016:2010 код 10.71.1 «Вироби хлібобулочні, кондитерські та кулінарні, борошняні, нетривалого зберігання (ДК 021:2016 код 15812 «Хлібобулочні вироби») ( батон вищого ґатунку, хліб український вищого сорту) для дошкільних навчальних закладів; шкіл - дитячих садків; школи - інтернату №10 у кількості та за ціною, що зазначені в специфікації, що є невід»ємною частиною даного договору, а відповідач зобов»язується прийняти і оплатити такий товар на умовах визначених цим договором.

На виконання умов договору та замовлень відповідача позивач протягом 2016року здійснив поставку товару на загальну суму 280 245, 30 грн, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно з п. 4.5 договору, оплата за поставлений товар здійснюється відповідачем шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позивача з відстрочкою платежу терміном 15 календарних днів щомісячно згідно зведених видаткових накладних.

Відповідач не оплатив поставлений товар за вищезгаданим договором.

У зв»язку з неповною сплатою відповідачем вартості отриманого товару позивач звернувся з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 4.1 договору, оплата за поставлений товар здійснюється відповідачем шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позивача з відстрочкою платежу терміном 15 календарних днів щомісячно згідно зведених видаткових накладних.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що на виконання умов договору поставки позивачем відповідачу був поставлений товар на загальну суму 280 245, 30 грн, що підтверджується матеріалами справи.

Разом з тим, відповідач за товар поставлений не розрахувався, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість з оплати поставленого товару на суму 280 245, 30 грн.

Таким чином, враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив та належних доказів на заперечення відомостей повідомлених позивачем не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення суми основного підлягають задоволенню повністю в сумі 280 245, 30 грн.

Крім того, позивач просить суд також стягнути з відповідача 13 198,40 грн. 3% річних та 54721,63 грн. інфляційних нарахувань.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд здійснивши перевірку нарахування позивачем 3% річних приходить до висновку про його правильність, а тому позовні вимоги в часині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 13 198,40 грн. підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 54721,63 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з інфляційних втрат у розмірі 54 721,63 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати, у які позивачем включено витрати по оплаті судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на Відповідача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями ст.ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178, ст.ст. 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Управління освіти Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації (місцезнаходження: 02091, м. Київ, Харківське шосе, 168к, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший Столичний Хлібозавод" (місцезнаходження: 07354, Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, вул. Соборна, 85, ) 280245 грн. 30 коп. - основного боргу, 13 198 грн. 40 коп. - 3% річних, 54 721 грн. 63 коп. - інфляційні, та 5 222 грн. 48 коп. судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 31.01.2018

Суддя Трофименко Т.Ю.