КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2018 р. Справа№ 911/2565/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Некрасов Д.А., договір про надання правової допомоги №б/н від 28.12.2017;

від відповідача - Дирдін М.Є., договір про надання правової допомоги №б/н від 18.01.2018;

від третьої особи - Лисенко В.О., договір про надання правової допомоги №14/4943/17 від 01.12.2017,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду Київської області від 03.11.2017 у справі №911/2565/17 (суддя Щоткін О.В., м. Київ, повний текст складено - 17.11.2017) за позовом публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" до приватного акціонерного товариства "Факел", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", про стягнення 53 645 799, 29 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

До Господарського суду Київської області звернулось публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" з вимогою до приватного акціонерного товариства "Факел" про стягнення 53 645 799,29 грн., які складаються з 49 998 000,00 грн. безпідставно набутого майна та 3 647 799, 29 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилався на порушення відповідачем, укладеного між сторонами договору № 110101434 від 01.02.2011 про закупівлю робіт за державні кошти в частині виконання робіт в обумовлені договором строки, у зв'язку з чим просив суд стягнути безпідставно набуті ПрАТ "Факел" кошти та проценти за їх користування.

Рішенням Господарського суду Київської області від 03.11.2017 у справі №911/2565/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

При прийнятті вказаного рішення суд першої інстанції виходив з того, що кошти, які позивач просить стягнути, є оплатою за фактично виконані відповідачем роботи, а тому відповідно підстави для їх повернення позивачу відсутні.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 03.11.2017 у справі №911/2565/17 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Апелянт, в обґрунтування вимог за скаргою зазначає, що відповідач у встановлений договором строк - до 31.12.2016 роботи не виконав, при цьому, оскільки строк дії договору сплив 31.12.2016, замовник вважає, що він набув права на повернення сплачених коштів у загальному розмірі 49 998 000,00 грн.

При цьому, скаржник вказує, що невиконання або неналежне виконання відповідачем хоча б одного етапу робіт вважається невиконанням робіт в цілому і є підставою для повернення грошових коштів сплачених за вже виконані роботи.

Також, апелянт зазначає про прийняття оскаржуваного рішення без врахування доводів та доказів, наданих позивачем.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду 18.12.2017 залучено до участі у справі №911/2565/17 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

У судовому засіданні представники позивача та третьої особи підтримали вимоги за апеляційною скаргою.

Представник відповідача просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Слід зазначити, що 15.12.2017 набрали чинності зміни внесені у Господарський процесуальний кодекс України Законом України від 03.10.2017 № 2147-VIII.

Підпунктом 9 пункту 1 Перехідних Положень установлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", правонаступником якої є публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" (замовник) та відкритим акціонерним товариством "Факел", правонаступником якого є приватне акціонерне товариство "Факел" (виконавець) 01.02.2011 було укладено Договір про закупівлю робіт за державні кошти № 110101434, відповідно до якого виконавець зобов'язався у 2011-2016 роках виконати роботи, зазначені в пункті 1.2 цього Договору, а замовник - прийняти і оплатити такі роботи (в редакції Додаткової угоди № 6 від 30.10.2015).

Згідно п. 1.2 Договору найменування роботи: дослідження та розробки в галузі металургії, обробки металів, виробництва машин та устаткування (розроблення та впровадження у виробництво дослідно-промислового зразка мобільної автоматичної газорозподільної станції (АРГС). Вимоги до виконання робіт зазначені в Технічному завданні, яке наведено в додатку 1 до цього Договору. Роботи виконуються виконавцем в установлені в Технічному завданні строки та обсяги. Використання результатів робіт, отриманих позивачем за цим Договором, здійснюються на об'єктах відокремлених підрозділів позивача.

Ціна цього Договору визначається кошторисом, який наведений в додатку 2 до цього Договору, і становить, згідно протоколу погодження ціни, який наведений в додатку 3 до цього договору, 56 097 000,00 гривень (п. 3.1 Договору).

Строк виконання робіт: з моменту укладення цього Договору до 31 грудня 2016 року. Строки виконання робіт зазначені в календарному плані виконання робіт, який наведений в додатку 1 до цього Договору (п. 5.1 Договору в редакції Додаткової угоди № 6 від 30.10.2015).

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє в частині виконання робіт до 31.12.2016, в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 10.1 Договору в редакції Додаткової угоди № 6 від 30.10.2015).

Між сторонами 15.02.2012 підписано акт №1 по виконанню етапу 1 договору та акт №2 здавання-приймання виконаних робіт за договором від 31.08.2015 по виконанню етапу 2, відповідно до яких відповідачем здано, а позивачем прийнято роботи етапів №1 та №2, вартістю 31698000,00 грн. та 18300000,00 грн., відповідно загалом на суму 49 998 000,00 грн.

Позивачем вказані роботи, виконані відповідачем, були оплачені в повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с.80-95).

Позивач, в обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач у встановлений договором строк - до 31.12.2016 роботи не виконав, при цьому, оскільки строк дії договору сплив 31.12.2016, замовник вважає, що він набув права на повернення сплачених коштів у загальному розмірі 49 998 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо необґрунтованості позовних вимог, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 837 Цивільного кодексу України).

Частина 4 статті 882 Цивільного кодексу України передбачає, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформлюється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Згідно п. 4.1, оплата робіт здійснюється замовником у відповідності до календарного плану, який наведений в додатку 1 до цього Договору. Кінцева оплата по кожному з етапів здійснюється протягом 45-ти (сорок п'ять) днів з моменту підписання сторонами акту (ів) приймання-передачі робіт. Розрахунки здійснюються у безготівковій формі із застосуванням платіжних доручень.

Пунктом 4.3. сторони домовились, що плата за виконання робіт, встановлена цим Договором, може бути зменшена замовником залежно від фактично одержаних результатів порівняно з результатами, передбаченими Договором, якщо це не залежало від замовника, про що замовник в письмовій формі повідомляє виконавця.

Якщо при прийманні-передачі виконаних робіт будуть виявлені суттєві недоліки (недоробки), що виникли з вини виконавця, замовник не підписує акти приймання-передачі робіт і затримує оплату робіт, виконаних з порушенням. Якщо усунення недоліків (недоробок) буде неможливим або буде вимагати дуже великих витрат, за рішенням замовника сторони визначають завдану шкоду і на її величину скорочується величина кінцевих платежів виконавцю (п. 5.18.)

Як вже було зазначено, відповідачем виконано, а позивачем прийнято обумовлені договором роботи І етапу, що підтверджується підписаним та скріпленим печатками сторін актом №1 від 15.02.2012 по виконанню І етапу договору №110101434 від 01.02.2011 про закупівлю робіт за державні кошти. Також, відповідачем виконано, а позивачем прийнято обумовлені договором роботи ІІ етапу, що підтверджується актом №2 від 31.08.2015 здавання-приймання виконаних робіт за договором №110101434 від 01.02.2011.

Виконані за договором роботи етапу № 1 договірною вартістю 31 698 000,00 грн. та роботи етапу № 2 договірною вартістю 18 300 000,00 грн. були оплачені позивачем повністю на підставі платіжних доручень.

Отже, відповідач отримав оплату за передані позивачу роботи етапу №1, етапу №2 загальною вартістю 49 998 000,00 грн., на належних правових підставах за здійснені згідно Договору та Календарного плану, роботи.

Обставини з виконання відповідачем робіт І та ІІ етапів були встановлені рішенням Господарського суду Київської області від 25.04.2017 у справі №911/700/17.

Так, за результатами розгляду даної справи № 911/700/17 за позовом публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" до публічного акціонерного товариства "Факел" було зобов'язано відповідача виконати умови договору про закупівлю робіт за державні кошти № 110101434 від 01.02.2011 в частині виконання робіт етапу № 3 та етапу № 4 в обсягах, визначених Технічним завданням (додаток №1 до договору) та Календарним планом (додаток №2 до технічного завдання) з врахуванням змін внесених додатковими угодами та стягнуто з відповідача 300 000,00 грн. пені та 200 000,00 грн. штрафу, у зв'язку з порушенням строків виконання робіт.

Зазначене рішення суду було залишено без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 14.08.2017 та Вищого господарського суду України від 21.07.2017 у справі №911/700/17.

Згідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як роз'яснено п 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, рішення у справі №911/700/17 не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі №911/2565/17, не можуть йому суперечити.

Отже, судовим рішенням у справі № 911/700/17, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідачем згідно договору № 110101434 від 01.02.2011р. було виконано етап 1 та етап 2 робіт, загальна вартість яких становить 49 998 000,00 грн.

У матеріалах даної справи містяться платіжні доручення (а.с.80-95), які підтверджують, що роботи етапу 1 та етапу 2, виконані відповідачем, були оплачені позивачем.

Так, у призначеннях платежу вказаних платіжних доручень міститься посилання на акт №1 від 15.02.2012 та акт №2 від 31.08.2015, обставини з підписання яких між сторонами було встановлено у іншій справі № 911/700/17.

З огляду на викладене, позивачем були оплачені саме ті роботи, які були виконані відповідачем по 1 та 2 етапам на загальну суму 49 998 000,00 грн., вимоги про стягнення якої наразі заявляє позивач.

При цьому, позивач вважає, що у зв'язку з припиненням строку дії договору підстава отримання вказаних коштів відповідачем відпала.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Так, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобов'язана його повернути.

При цьому, особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212

Цивільного кодексу Україндає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу Україн.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 Цивільного кодексу Українтільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 Цивільного кодексу України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як свідчать матеріали справи, відповідач набув грошові кошти у розмірі 49 998 000,00 грн. за існування достатніх правових підстав (на момент перерахування позивачем вказаних коштів відповідачу за виконані ним роботи договір був чинним), у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

Доводи апелянта про припинення на даний час строку дії договору не спроможні спростувати висновків про наявність правових підстав для набуття відповідачем вказаних коштів з огляду на вищевикладені обставини (виконання відповідачем робіт та їх оплата позивачем в під час дії договору).

Як вже вказувалося, набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Стосовно доводів апелянта, з посиланням на п. 5.13 Договору, про те, що невиконання або неналежне виконання відповідачем хоча б одного етапу робіт вважається невиконанням робіт в цілому є підставою для повернення грошових коштів сплачених за вже виконані роботи, слід зазначити наступне.

Пунктом 5.24 Договору визначено, що у випадку розірвання цього договору замовник оплачує фактично за виконані та прийняті роботі.

Таким чином, укладаючи договір, сторони визначили умову для виникнення у виконавця обов'язку з повернення сплачених замовником коштів, а саме - розірвання договору до отримання робіт замовником.

Слід зазначити, що доказів розірвання договору до отримання робіт замовником до матеріалів справи не надано.

Будь-яких інших підстав повернення грошових коштів, отриманих відповідачем за фактично прийняті позивачем виконані етапи робіт, ані договором (в якому були б визначені наслідки для застосування п. 5.13 договору), ані чинним законодавством не передбачено.

Слід також зазначити, що як вже вказувалося, за результатами розгляду справи №911/700/17 за позовом публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" до публічного акціонерного товариства "Факел" було зобов'язано відповідача виконати умови договору про закупівлю робіт за державні кошти №110101434 від 01.02.2011 в частині виконання робіт етапу № 3 та етапу № 4 в обсягах, визначених Технічним завданням (додаток №1 до договору) та Календарним планом (додаток №2 до технічного завдання) з врахуванням змін внесених додатковими угодами.

Отже, повернення позивачу коштів, сплачених за виконані відповідачем перші два етапи буде суперечити вказаному рішенню у справі № 911/700/17 про зобов'язання відповідача виконати наступні два етапи робіт, що з огляду на позицію Європейського суду з прав людини є неприпустимим.

Також, колегія суддів вважає обґрунтованою відмову у задоволенні вимоги про стягнення 3 647 799, 29 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, оскільки зазначена позовна вимога є похідною від вимоги про стягнення з ПАТ "Факел" безпідставно набутих грошових коштів, а відтак правові підстави для її стягнення також відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а доводи апелянта про прийняття оскаржуваного рішення без врахування доказів, наданих позивачем, колегією суддів відхиляються за необґрунтованістю.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 03.11.2017 у справі №911/2565/17 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 30.01.2018 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко