КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2018 р. Справа№ 910/14071/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Мартюк А.І.

Дикунської С.Я.

при секретарі Вінницькій Т.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача 1: Посохов В.С довіреність № 354 від 17.01.18

від відповідача 2: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Брайтон ЛТД"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017

у справі № 910/14071/17 (головуючий суддя Трофименко Т.Ю.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Брайтон ЛТД"

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (відповідач -1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Мондоро" (відповідач-2)

про визнання права та визнання відсутності права

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Брайтон ЛТД" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - відповідач-1) та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мондоро"- (далі - відповідач - 2), у якому просило:

- визнати відсутнім у відповідача-1 права на стягнення з відповідача-2 боргу по кредитному договору від 07.05.2012 р. №4М12137И між відповідачем-1 та відповідачем-2.

- визнати право позивача на стягнення з відповідача-2 боргу по кредитному договору від 07.05.2012 р. № 4М12137И між відповідачем-1 та відповідачем-2.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 р. у справі № 910/14071/17 (повне рішення складено 10.11.2017) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Брайтон ЛТД" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки внаслідок виконання позивачем своїх зобов'язань за договором поруки він став новим кредитором по кредитному договору, однак відповідачі фактично заперечують право позивача на стягнення боргу з відповідача-2 та перешкоджають цьому. Також послався на те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні неодноразових клопотань про витребування доказів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Зеленін В.О., судді: Дикунська С.Я., Мартюк А.І.) порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 22.01.2018.

Відповідно до п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017), який набрав чинності з 15.12.2017, справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності редакцією цього Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач та відповідач-2 явку представників у судове засідання не забезпечили. Про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями ухвали суду.

Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що права позивача не були порушені.

Статтями 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній з 15.12.2017) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши пояснення представника відповідача-1, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

26.10.2016 між позивачем - товариством з обмеженою відповідальністю "Брайтон ЛТД", як поручителем, та відповідачем-1 - публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК", як кредитором, було укладено договір поруки № 4М12137/И/П (далі - Договір поруки) предметом якого є надання поруки позивачем перед відповідачем-1 за виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Мондоро" (відповідач-2), як боржником, своїх зобов'язань за кредитним договором від 07.05.2012 №4М12137И (далі - Кредитний договір), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору.

Пунктом 2 Договору поруки визначено, що позивач відповідає перед відповідачем-1 за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору.

Положеннями п. 4 Договору поруки, встановлено, що у випадку невиконання боржником зобов'язань за Кредитним договором, боржник і позивач відповідають перед відповідачем як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

Згідно п. 8 Договору поруки, до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

У пункті 10 Договору поруки сторони домовились, що відповідач-1 зобов'язаний у випадку виконання позивачем обов'язку боржника за Кредитним договором передати позивачу впродовж 5 робочих днів Банку з моменту виконання обов'язку належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Пунктами 11, 17 Договору поруки передбачено, що останній вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов'язань за цим договором. Цей Договір укладено/підписано із використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" в порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 29.12.2015 року, укладеної сторонами.

На підтвердження використання електронного цифрового підпису (печатки) позивачем надано протокол підписів.

На виконання умов Договору поруки позивач 31.10.2016 сплатив відповідачу-1 грошові кошти в загальній сумі 638 624 222,64 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 31.10.2016 №429. В рядку "призначення платежу" зазначено: исполнение обязательств по кред. договору №4М12137И від 07.05.2012 согласно договора поручительства № 4М12137И/П от 26.10.16.

01.11.2016 між позивачем, як новим кредитором, та відповідачем-2, як боржником, укладено Угоду №4М12137И/П/Ц, відповідно до якої боржник визнає, підтверджує та зобов'язується виконати перед новим кредитором свої зобов'язання за кредитним договором від 07.05.2012 №4М12137И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, відповідно до кредитного договору на загальну суму 638 624 222,64 грн.

Пунктом 3 вказаної угоди встановлено, що боржник зобов'язується протягом 3-х банківських днів з дати укладання даної угоди сплатити новому кредитору суму заборгованості в загальному розмірі 638 624 222,64 грн.

16.03.2017 позивач направив відповідачу-2 листи за вих.. №28 та №30, у яких вимагав сплатити в повному обсязі борг за кредитним договором, не відчужувати цінні папери, передані в заставу, та передати всі документи, що підтверджують право вимоги.

Вказані листи отримані відповідачем-2 23.03.2017, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення. Відповідь на зазначені листи у матеріалах справи відсутня.

За таких обставин, оскільки відповідач-2 не надав відповіді на вищезазначені вимогу, а відповідачі, за доводами позивача, не визнають факту погашення заборгованості та переходу прав кредитора, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновків, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт порушення відповідачами його прав та охоронюваних законом інтересів.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов'язки між позивачем та відповідачами у даній справі виникли на підставі Договору поруки №4М12137/И/П від 26.10.2016 р., який за правовою природою є договором поруки. Договір у встановленому порядку не оспорений, не розірваний, не визнаний недійсним, отже є обов'язковим для сторін.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Згідно з частиною першою ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Нормами статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ч. ч. 1,2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У відповідності до умов Договору поруки позивач перерахував відповідачу-1 грошові кошти в загальній сумі 638 624 222,64 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 31.10.2016 №429

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Відповідачем-1 не заперечується факт отримання коштів від позивача в сумі 638 624 222,64 грн. та не подано доказів повернення цих коштів як помилково перерахованих.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначена сума коштів перерахована позивачем, на підставі договору поруки, є прийнятою відповідачем-1 в рахунок оплати зобов'язань ТОВ "Мондоро" за кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Умовами договору поруки визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом має довести обставини на які посилається у позові щодо виконання замість боржника зобов'язання за кредитним договором, погашення всієї заборгованості, зокрема зі сплати кредиту та відсотків, по кредитному договору.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Разом з тим, судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що станом на 31.10.2016 заборгованість відповідача-2 перед банком за Кредитним договором становила саме 638 624 222,64 грн.

За відсутності належних та допустимих доказів в підтвердження дійсного розміру заборгованості за Кредитним договором та того, що за рахунок коштів в сумі 638 624 222,64 грн. було в повному обсязі погашено заборгованість за боржника (відповідача-2) за кредитним договором, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем виконання зобов'язання боржника за вказаним кредитним договором в повному обсязі.

При цьому, зміст приписів частин першої та другої статті 556 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України, яке передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем). Часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі №6-466цс15 та від 07.10.2015 у справі №6-932цс15.

При цьому, укладеною між позивачем та відповідачем-2 угодою 01.11.2016 не спростовуються встановлені вище обставини щодо недоведеності виконання зобов'язання боржника за вказаним кредитним договором в повному обсязі.

Зі змісту договору поруки вбачається, що у випадку невиконання боржником п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання. Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмові вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору (п. 5, п. 6 Договору поруки).

Однак, матеріали справи не містять, а позивачем не надано жодних вимог банку адресованих позивачу щодо погашення заборгованості за боржника по кредитному договору.

Направлення позивачем на адресу відповідача-2 листів від 16.03.2017 з вимогою про сплату заборгованості та залишення даної вимоги без реагування відповідачем-2 не свідчить про невизнання відповідачем 2 прав позивача, їх порушення та оспорення.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують звернення позивача до відповідача-1 з вимогами про надання первинних документів.

Колегією суддів також враховано, що 05 липня 2017 року на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України оприлюднено повідомлення про визнання банкрутом ТОВ "Мондоро" та відкриття ліквідаційної процедури за номером 44255. Визначено місячний граничний строк на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника. З Єдиного державного реєстру судових рішень також вбачається, що ухвалою господарського суду Харківської області від 22.09.2017 у справі №922/1750/17 було затверджено реєстр вимог кредиторів ТОВ "Мондоро" і вимоги позивача у вказаному реєстрі не значаться.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст. 20 ГК України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Відповідно до ст. 1 ГПК України (в редакції, чинній на дату прийняття оскаржуваного рішення) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

До господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас за змістом зазначеної статті порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

Суд зазначає, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Оскільки, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права та захисту підлягає порушене право, а матеріалами справи не підтверджено порушення права позивача з боку відповідачів, то відсутність порушеного права позивача також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 4 ГПК України (в редакції, чинній на дату прийняття оскаржуваного рішення) господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні приписів ст. 15, ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Заявлені вимоги позивача є фактично вимогами про встановлення факту та не можуть бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі.

Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог, а тому заявлені позивачем вимоги можуть бути предметом дослідження та доказування, зокрема, у разі виникнення спору про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи вищенаведене, заявлені позивачем вимоги про визнання права вимоги на стягнення боргу у позивача та визнання відсутнім права у відповідача-1 на стягнення не призводять до поновлення права позивача, яке на його думку порушено.

Що стосується обґрунтувань щодо заявлених позовних вимог по відношенню до відповідача-1, то позивачем не надано пояснень, якими саме діями чи бездіяльністю ПАТ "КБ "Приватбанк" порушує його права та інтереси

Відповідно до пункту 4.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.11.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі пункту 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на досліджені вище обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість вимог позивача та відсутність правових підстав для задоволення позову.

Щодо доводів позивача, наведених у скарзі, про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні неодноразових клопотань про витребування доказів, то вказані доводи визнаються колегією суддів безпідставними, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які клопотання позивача про витребування доказів.

Відповідно до ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи, які викладені скаржником у апеляційній скарзі, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі № 910/14071/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Брайтон ЛТД" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі №910/14071/17 - без змін.

2. Справу №910/14071/17 повернути до господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29.01.2018.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді А.І. Мартюк

С.Я. Дикунська