ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2018 року м.Дніпро Справа № 904/8338/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Березкіної О.В. (доповідач)

суддів: Іванова О.Г., Чимбар Л.О.

при секретарі: Логвіненко І.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ВФ УКРАЇНА", м. Київ,

на рішення господарського суду Дніпропетровської області, ухвалене 24 жовтня 2017 року суддею Панною С.П., повний текст якого складено 30 жовтня 2017 року

у справі № 904/8338/17

за позовом Приватного акціонерного товариства "ВФ УКРАЇНА", м. Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІОНІС", Дніпропетровська обл., м. Нікополь,

про стягнення грошових коштів у розмірі 21 135, 08 грн.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину постанови ( ст.ст. 275-282 ГПК України).

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "ВФ УКРАЇНА" звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІОНІС" із позовом про стягнення грошових коштів у розмірі 21 135, 08 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017 року у справі № 904/8338/17 ( суддя Панна С.П.) в задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "ВФ УКРАЇНА", м. Київ - відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач - Приватне акціонерне товариство "ВФ УКРАЇНА" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги приватного акціонерного товариства "ВФ УКРАЇНА" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІОНІС" грошових коштів в сумі 21135,08 грн. за користування мобільним/стільниковим звязком.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не у повній мірі зясовані всі фактичні обставини справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є не законним та не обґрунтованим.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції неправильно визначено початок перебігу строку позовної давності з урахуванням того, що відповідач здійснював оплати в рахунок погашення заборгованості до 19.06.2015 року.

Всі ці обставини, на думку апелянта, є підставами для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14 грудня 2017 року апеляційна скарга була прийнята до розгляду, розгляд справи було призначено у судовому засіданні на 18 січня 2018 року, колегією суддів у складі : головуючий суддя Березкіна О.В.( доповідач), судді: Іванов О.Г., Чимбар Л.О.

Представник позивача в судове засідання не зявився про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений ( поштове повідомлення а.с.140).

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін ( відзив на апеляційну скаргу).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, Дніпропетровський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що між приватним акціонерним товариством МТС Україна та Товариством з обмеженою відповідальністю "Діоніс" було укладено Договір № 1.159593/377333 від 26 грудня 2000 року на номер телефону 50.

Відповідно до розділу 1 п.1.1. предметом договору є UMC надає послуги стільникового радіотелефонного зв'язку в мережах України. Міжнародний телефонний зв'язок здійснюється з країнами за вибором UMC.

Згідно п.3.3. договору рахунки за надані послуги, авансові внески та щомісячну абонентську платню абонент сплачує готівкою, перерахуванням на розрахунковий рахунок UMC або кредитною карткою в національній валюті України. Рахунки підлягають бути сплаченими в строк до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим.

В договорі № 377333 від 26 грудня 2000 року зазначено, контракт №377333, Acct № 1.159593, передача даних (GSM) НОМЕР_1. Дата підключення 18 січня 2001 року.

Звертаючись до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІОНІС" із позовом про стягнення грошових коштів у розмірі 21 135, 08 грн. , позивач - приватне акціонерне товариство « ВФ Україна» посилався на нерозрахунок за надані послуги з утримання номера в мережі ПАТ "ВФ Україна" по рахунку № ID від 31.01.2014 року згідно п.3.3 договору № 1.159593/377333 від 18.01.2001 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарський суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з даним позовом 29 вересня 2017 року, згідно вхідного штампу відділення поштового звязку на конверті. Строк позовної давності оплати рахунку №ID від 31 січня 2014 року сплинув 15 лютого 2017 року, таким чином заява відповідача №22 від 20 жовтня 2017 року про застосування позовної давності задоволена, а у позовних вимогах відмовлено у звязку з пропуском строків позовної давності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно Правил користування мережами стільникового звязку UMC, які є невідємною частиною договору у відповідності до п. 1.2, послуги мобільного звязку надаються абонентам на підставі Договору, який є основним документом, який визначає правовідносини між Оператором та Абонентом і відповідає загальним вимогам до Договору, встановленим НКРСІ.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами укладено договори про надання послуг мобільного звязку: договір № 1.159593/377333 за номером , договір № 1.10159593/762577 на номер 3625151.

Відповідно до п.3.1 договорів, кожному абоненту надається один особистий рахунок, на підставі якого здійснюються розрахунки за надані послуги за всіма наявними в абонента телефонами.

З претензії від 27.07.2016 року вбачається, що позивач уклав з відповідачем угоду про надання послуг рухомого ( мобільного) телефонного звязку № 78 від 12.05.2003 року на номер телефону № 50, дія якого була припинена з 17.12.2014 року. Відповідачу був наданий особистий рахунок 93.

Відповідно балансу за особовим рахунком 1.10159593 ( 93) значиться заборгованість на суму 21 135,08 грн.

Як вбачається з позовної заяви сума боргу у розмірі 21 135,08 грн. стягується позивачем тільки за договором № 1.159593/377333 від 26.12.2000 р.

В матеріалах справи міститься заява відповідача №35 від 18.12.2013 року направлена на адресу позивача про розірвання договорів про надання послуг мобільного зв'язку № 1.159593/377333 від 26.12.2000 р. та №1.10159593/762577 від 14.05.2002 р. (а.с.73).

Згідно п. 2.3 Договору, Абонент має право розірвати цей договір, письмово попередивши про це за 5 днів до припинення користування послугами.

Листом № сс422.21.01.14 від 21.01.2014 року позивач підтвердив отримання вищезазначеної заяви і повідомив відповідача про згоду на розірвання договорів № 1.159593/377333 від 26.12.2000 р. та №1.10159593/762577 від 14.05.2002 р. Крім того в даному листі позивач повідомив відповідача про повернення переплати за утримання контрактів №377333 та №762577 в розмірі 33,33 грн. (а.с.74).

Проте, до суду позивач надав два рахунки: № ID від 31.01.2014 року на суму 70,00 грн., та № ІD від 31.01.2014 року на суму 21 065,08 грн., а усього на 21 135,08 грн. за послуги звязку.

Заборгованість відповідача на дану суму підтверджується балансом абонента, а тому вимоги позивача є обґрунтованими.

Разом з цим, відповідно до п.3.3. договору рахунки за надані послуги, авансові внески та щомісячну абонентську платню абонент сплачує готівкою, перерахуванням на розрахунковий рахунок UMC або кредитною карткою в національній валюті України. Рахунки підлягають бути сплаченими в строк до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Таким чином, зазначені рахунки повинні бути оплачені відповідачем до 15.02.2014 року відповідно.

Позивач звернувся з позовом до відповідача 29 вересня 2017 року, згідно вхідного штампу відділення поштового звязку на конверті, а 20 жовтня 2017 року відповідач звернувся до суду першої інстанції про застосування строку позовної давності.

Згідно з приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями пункту 4.4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29 травня 2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що з урахуванням положення частини четвертої статті 51 Господарського процесуального кодексу України днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Відповідно до ч. 4 статті 257 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що строк позовної давності оплати рахунків № ID від 31.01.2014 року на суму 70,00 грн., та № ІD від 31.01.2014 року на суму 21 065,08 грн., а усього на 21 135,08 грн. сплинув 15 лютого 2017 року, а тому за наявності заяви відповідача про застосування строку позовної давності у задоволенні позовних вимог відмовлено у звязку з пропуском строків позовної давності.

Доводи апелянта про те, що суд неправильно визначив початок обчислення строку позовної давності, який на його думку необхідно обчислювати з 19 червня 2015 року, тобто, з дати надходження останнього платежу за особовим рахунком, є безпідставними з огляду на те, що особовий рахунок призначений для розрахунку за надані послуги за всіма наявними в абонента телефонами.

Проте, договір з абонентом укладався на кожний окремо номер телефону, і тому апелянтом не доведено, що оплата, яка надходила на рахунок з 26.11.2014 року, надходила саме для погашення заборгованості за договорами №377333 та №762577 з урахуванням згоди позивача на розірвання договорів № 1.159593/377333 від 26.12.2000 р. та №1.10159593/762577 від 14.05.2002 р.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними і висновків суду першої інстанції вони не спростовують.

Таким чином, розглядаючи справу, суд першої інстанції дав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, що у відповідності до ст. 276 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 275-282 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "ВФ УКРАЇНА", м. Київ

- залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017року у справі № 904/8338/17- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає у відповідності до статті 287 ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 24 січня 2018 року.

Головуючий суддя О.В. Березкіна

Суддя О.Г.Іванов

Суддя Л.О.Чимбар