ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2018 р. Справа № 920/603/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Тарасова І. В.;

за участі секретаря судового засідання Кладька А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Тон Оксани Олександрівни (вх.№3624С/2) на рішення господарського суду Сумської області від 10.10.2017 у справі №920/603/17 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Заєць С.В., суддя Коваленко О.В., суддя Соп'яненко О.Ю., повний текст складно 12.10.2017)

за позовом фізичної особи-підприємця Бурбана Василя Михайловича, с. Солиги, Яворівський район, Львівська область,

до фізичної особи-підприємця Тон Оксани Олександрівни, м.Охтирка, Сумська область,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Вольпе", м. Київ,

про стягнення 79197,54 грн; -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 позивач звернувся до господарського суду Сумської області з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача 76570,86 грн - основного боргу за надані послуги перевезення за заявками №163-Т, №164-Т до договору №20032017/Т-1 від 20.03.2017, 390,20 грн - 3% річних, 955,42 грн - інфляційних збитків та 3325,06 грн - пені.

28.09.2017 позивач звернувся до господарського суду Сумської області із заявою про зменшення розміру позовних вимог (вх.№ 2817к), в якій просив стягнути з відповідача 76570,86 грн - основний борг за надані послуги перевезення за заявками №163-Т, №164-Т до договору № 20032017/Т-1 від 20.03.2017, 390,20 грн - 3 % річних, 2236,48 грн - інфляційних збитків.

Зазначену заяву прийнято судом першої інстанції у порядку, передбаченому ст.22 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, що діяла до 15.12.2017).

Рішенням господарського суду Сумської області від 10.10.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Заєць С.В., суддя Коваленко О.В., суддя Соп'яненко О.Ю.) позов задоволено повністю. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Тон Оксани Олександрівни на користь фізичної особи-підприємця Бурбана Василя Михайловича 76570,86 грн за надані послуги перевезення, 390,20 грн 3% річних, 2236,48 грн інфляційних збитків, 1600,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що факт здійснення позивачем перевезення вантажу за заявками №163-Т та №164-Т підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а саме: міжнародними товарно-транспортними накладними CMR №125260/2017/14 (0000629), CMR №125260/2017/14 (0000628). Згідно з умовами заявок №163-Т та №164-Т від 20.03.2017 відповідач зобов'язаний розрахуватися з позивачем за надані послуги протягом 7 банківських днів по отриманню оригіналів документів. Проведення розрахунків після отримання оригіналів документів узгоджено сторонами у пункті 6.2., 6.3 договору. Надсилання 04.04.2017 позивачем на адресу відповідача оригіналів міжнародних товарно-транспортних накладних CMR, актів надання послуг, рахунків на оплату, заявок №163-Т та №164-Т від 20.03.2017 підтверджується матеріалами справи. Відповідачем не спростовано наведених доводів позивача, не подано доказів того, що поштове відправлення (оригіналів документів) не отримано відповідачем, не надано будь-яких інших документів, які направлені йому позивачем поштовим відправленням №187. Суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначені відповідачем обставини: порушення позивачем умов договору та заявок на транспортно-експедиційне обслуговування, а саме: перевантаження автомобілів без погодження з відповідачем, не входять до предмету доказування у даній справі, не підлягають дослідженню у межах даного спору з огляду на заявлений предмет спору - стягнення заборгованості за договором, яка виникла внаслідок виконання перевізником зобов'язань з міжнародного перевезення вантажу, а також, встановлені судом обставини виконання позивачем перевезення.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм чинного законодавства, просить рішення господарського суду Сумської області від 10.10.2017 скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов частково у сумі 47120,52 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, порушив норми матеріального права, а саме: не врахував вимог частин третіх ст.510, 538, ст.610 Цивільного кодексу України, частини третьої ст.221 Господарського кодексу України, за умовами яких у разі невиконання однією із сторін зобов'язання свого обов'язку, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку. Як стверджує апелянт, позивач не дотримав обов'язкової умови договору перевезення щодо нездійснення перевантаження автомобілів без погодження з відповідачем, тому, на думку відповідача, це надає йому право на призупинення виконання свого обов'язку щодо оплати товару. Як зазначає апелянт, суд першої інстанції не дослідив наявні у справі заявки №163-Т та №164-Т до договору перевезення, якими передбачений штраф 500 євро у разі перевантаження вантажу з одного транспортного засобу на інший без попереднього узгодження з експедитором. На думку апелянта, суд першої інстанції має встановити обсяг та якість виконаної послуги та визначити суму для оплати послуг з вирахуванням штрафних санкцій. Крім того, зазначає, що не заперечує факт отримання рекомендованого листа, однак вважає, що позивачем не надано суду доказів направлення відповідачу саме оригіналів документів. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції залишені поза увагою обставини щодо направлення 10.04.2017 відповідачем позивачу претензії, в якій вказано про розрахунок зменшення суми за перевезення по кожному автомобілю. Також, апелянт зазначає, що в порушення принципу рівності та змагальності сторін, передбачених Конституцією України та нормами Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції прийняв рішення за відсутності та без врахування доводів відповідача.

До апеляційної скарги апелянт додає: претензію до ФОП Бурбан В.П. від 10.04.2017, копії інвойсів №4, №5 від 29.03.2017, копії доручень на отримання готівки №1, 2 від 21.03.2017.

Колегія суддів зазначає, що не бере до уваги зазначені у додатках до апеляційної скарги документи, оскільки зазначені документи не були предметом розгляду у суді першої інстанції, а заявник не обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження, її розгляд призначено на 19.12.2017 о 12:30 год. Зобов'язано позивача та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, надати відзиви на апеляційну скаргу. Зобов'язано сторони надати суду довідки та витяги з Єдиного держреєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на день розгляду апеляційної скарги.

19.12.2017 від ТОВ "Вольпе" до суду надішли письмові пояснення (вх.№13140) у справі з додатками. Доказів направлення учасникам справи даних пояснень суду не надав. У відповідності до пункту 9 ст.80 Господарського процесуального кодексу України суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 відкладено розгляд справи на 23.01.2018 о 10:15 год. Визначено строк для подання учасниками справи відзивів на апеляційну скаргу, мотивованих пояснень щодо своєї правової позиції у даній справі, доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв і клопотань, пов'язаних з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин раніше (за наявності таких заяв чи клопотань та обґрунтування поважності причин), та заперечення щодо заявлених клопотань та заяв із доказами направлення копій таких заяв і клопотань іншим учасникам справи - по 03.01.2018, включно.

02.01.2018 від ТОВ «Вольпе» до суду надійшов відзив (вх.№10) на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що позивач порушив пункт про перевантаження вантажу з одного транспортного засобу на інший, компанія STREVER S.L. розірвала співпрацю з компанією «Вольпе», через що компанія «Вольпе» понесла великі збитки. Через дії позивача, а саме, через перевантаження з одного транспортного засобу на інший, постраждали усі учасники транспортного процесу, були вимушені сплатити штрафні санкції, крім позивача. Суд першої інстанції не взяв до уваги усі вимоги спірного договору та не провів розрахунків відповідно до умов договору між сторонами. У додатках зазначив: копія договору №17022017/В -5, копія заявки №8316, №8317, копія відмови від співпраці між ТОВ «Вольпе» та STREVER S.L., копія заявки №163-В, №164-В, копія договору №18102016-1.

02.01.2018 спеціалістами відділу документального забезпечення та контролю Харківського апеляційного господарського суду складено акт №13-42/1 про те, що замість копії договору №18102016-1 надано копію договору №28102016-1 (а.с.72, том 2).

03.01.2018 від апелянта до суду надійшли додаткові обґрунтування (вх.№29) до апеляційної скарги, в яких зазначає, що до матеріалів справи ФОП Бурбан В.П. надано заявку №163-Т та №164-Т з перекресленими штрафними санкціями, яка підтверджена обома сторонами. Однак 20.03.2017 позивачу електронною поштою направлені заявка №163-Т до договору №20032017/Т-1 без виправлень та підтверджено отримання даної заявки без виправлень. Пізніше направлена заявка №164-Т на ту ж електронну адресу, але підтвердження цієї заявки відповідач не отримав. Зміни та виправлення у заявці №163-Т позивач міг зробити у будь-який час та без узгодження з відповідачем, у зв'язку з чим просить вважати недійсними надані позивачем заявки №163-Т та №164-Т, погоджені обома сторонами з виправленнями. Також, апелянт зазначає, що додає переписку між позивачем та відповідачем у скайпі, яка підтверджує, на думку апелянта, визнання факту порушення умов доставки та своєї вини на 35 арк.

Колегія суддів не бере до уваги зазначені докази, оскільки ці документи не були надані до суду першої інстанції для дослідження та надання правової позиції, і апелянт не обґрунтував не подання цих доказів у порядку ст.269 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні апелянт підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважає її безпідставною та необґрунтованою, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. Відзиву на апеляційну скаргу суду не надав.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, у судове засідання не з'явився.

Учасники процесу були повідомлені належним чином про час та місце судового засідання 23.01.2018, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Згідно з Законом України у редакції від 03.10.2017 №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» 15.12.2017 набув чинності Господарський процесуальний кодекс України у новій редакції.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України справи у судах апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів продовжує розглядати справу відповідно до положень нової редакції Кодексу.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи та вимоги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила.

20.03.2017 між ФОП Тон Оксаною Олександрівною (експедитор) та ФОП Бурбан Василь Михайлович (перевізник) укладено договір №20032017/Т-1 (надалі- спірний договір) на транспортно-експедиційне обслуговування, за умовами якого перевізник (позивач) зобов'язався організувати перевезення експертно-імпортних і транзитних вантажів автомобільним транспортом на території України та за її межами відповідно до замовлень експедитора (відповідача), забезпечити виконання вказаних у замовленнях послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом, а також усіх умов перевезень, які теж вказані у замовленнях, а експедитор - виконати усі розрахунки з перевізником у повному обсязі і у термін, який передбачений умовами договору.

Відповідно до пункту 5.3 договору після узгодження з перевізником експедитор надсилає перевізнику по електронному чи факсимільному зв'язку замовлення на перевезення. Замовлення оформляються згідно з встановленою та завчасно узгодженою формою і є невід'ємними частинами договору, при чому у замовленні повинна бути зазначена інформація, передбачена цим пунктом договору.

Пунктом 5.5 договору сторони узгодили, що перевізник гарантує подачу автомобіля під завантаження у терміни та по ціні, вказаній у замовленні, якщо замовлення було подано та оформлено належним чином та згідно з усіма умовами Договору. У випадку коли сторонами в заявці встановлена вартість в іноземній валюті, розрахунки здійснюються в національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на день, обумовлений попередньо заявкою на перевезення.

Відповідно до пункту 6.1 договору вартість фрахту та інших послуг підтверджується у окремих замовленнях експедитора, які є невід'ємною частиною договору.

Згідно з пунктом 6.2 договору розрахунки за виконані послуги проводяться шляхом перерахування коштів, одержаних від замовника (за винятком комісійної винагороди експедитора) до 25-ти банківських днів з дати отримання оригіналів документів, якщо інше не вказано у замовленні.

За умовами пункту 6.3 договору для оплати послуг перевізник повинен надавати наступні документи: два акти виконаних робіт (вказати у ньому номери СМR), скріплені печаткою та підписом перевізника; оригінал СМR; рахунок за надані послуги.

Оплата вартості кожного міжнародного та внутрішнього автомобільного перевезення проводиться експедитором у національній грошовій одиниці України, у безготівковій формі у банк і на розрахунковий рахунок, який вказаний у рахунку (пункт 6.4. договору).

Відповідно до пунктів 7.1.1, 7.1.2 договору сторони несуть взаємну відповідальність за невиконання чи неналежне виконання обов'язків по даному договору. Взаємна відповідальність сторін даного договору регулюється положеннями Конвенції КДПВ, законодавчими та нормативними актами України та даним договором.

Згідно з пунктом 7.2.1 договору перевізник відповідає за додержання правил перевезень вантажів згідно з Міжнародною Конвенцією Автомобільних перевезень вантажів з моменту прийняття вантажів до перевезення від вантажовідправника до моменту передачі його вантажоотримувачу.

Пунктом 7.2.17 договору сторони узгодили, що штрафні санкції, визначені у даному договорі в іноземній валюті EURО, нараховуються і сплачуються сторонами у гривнях, виходячи з офіційного курсу гривні до EURО, встановленого Національним банком України на день оформлення претензії.

Сторона, яка отримала претензію, зобов'язана розглянути її і відповісти не пізніше одного місяця з дати отримання претензії (пункт 9.4 договору).

У пункті 11.3 договору сторони погодили, що договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2020.

На виконання умов договору №20032017/Т-1 20.03.2017 сторони уклали заявки №163-Т та №164-Т на транспортно-експедиційне обслуговування автомобільним транспортом у міжнародному сполученні.

Згідно з умовами заявки №163-Т позивач зобов'язався здійснити перевезення за маршрутом Іспанія-Україна, вантаж ТНП на палетах, дата завантаження 20.03.2017, дата розвантаження - 28-29.03.2017.

У заявці узгоджено вартість та порядок розрахунків: 2800 євро, з яких 1400 євро - готівка на замитнення авто, решта по курсу НБУ на день розвантаження, безготівковий розрахунок по отриманню оригіналів документів, 7 б/д. Марка та номер авто: SK 982JX/RZ5178P.

За умовами заявки №164-Т позивач зобов'язався здійснити перевезення за маршрутом Іспанія-Україна, вантаж ТНП на палетах, дата завантаження 21.03.2017, дата розвантаження - 28-29.03.2017. У заявці сторони узгодили вартість та порядок розрахунків: 2800 євро, з яких 1400 євро готівка на замитнення авто, решта - по курсу НБУ на день розвантаження, безготівковий розрахунок по отриманню оригіналів документів, 7 б/д. Марка та номер авто: WL1675G/LU6569X.

З метою забезпечення виконання вказаних у замовленнях послуг позивач 20.03.2017 уклав два договори надання транспортних послуг з «TRANS FORTUNA» TARAS LYSYK (заявка №20/03/1, заявка №20/03/2) (а.с.85-а.с.88, том 1).

У заявках №20/03/1, №20/03/2 зазначені марка та номер автомобілів, а також прізвища водіїв, які у подальшому відображені у міжнародних товарно-транспортних накладних CMR №125260/2017/14 (0000629), CMR №125260/2017/14 (0000628) (а.с.82-83, том 1).

Відносини, що виникли між позивачем та відповідачем у зв'язку з укладенням заявок №163-Т, №164-Т до договору №20032017/Т-1 від 20.03.2017 за правовою природою є відносинами, пов'язаними з міжнародним перевезенням вантажу.

Відповідно до ст.1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін. Для цілей цієї Конвенції "транспортний засіб" означає автомобілі, автопоїзди, причепи і напівпричепи як це визначено в статті 4 Конвенції про дорожній рух від 19.09.1949.

Згідно зі ст.9 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником. Якщо вантажна накладна не містить спеціальних застережень перевізника, то, якщо не доведено протилежне, припускається, що вантаж і його упаковка були зовні в належному стані в момент прийняття вантажу перевізником, і що кількість вантажних місць, а також їх маркування та нумерація відповідали заявам, які містилися у вантажній накладній.

Статтею 908 Цивільного кодексу України встановлено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст.909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (частина 4 ст.909 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст.9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» за договором транспортного експедируванння одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. У разі залучення експедитором до виконання його зобов'язань за договором транспортного експедирування іншої особи у відносинах з нею експедитор може виступати від свого імені або від імені клієнта. Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Статтею 13 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» встановлено, що експедитор здійснює страхування вантажу та своєї відповідальності згідно із законом та договором транспортного експедирування.

Відповідно до частини 3 ст.14 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Згідно зі ст.526, 629 Цивільного кодексу України, пунктом 1 ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов'язання не допускається; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У спірному договорі передбачено зобов'язання організувати перевезення, що не суперечить приписам Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність».

Спору щодо прострочення доставки вантажу, втрати, нестачі, псування або пошкодження вантажу між сторонами спірного договору, немає.

Отже, факт здійснення позивачем перевезення вантажу за заявками № 163-Т та №164-Т та заявками №20/03/1, №20/03/2 підтверджується міжнародними товарно-транспортними накладними CMR №125260/2017/14 (0000629), CMR №125260/2017/14 (0000628).

Відповідач не заперечує факту виконання позивачем робіт з перевезення вантажу, однак стверджує, що позивач не дотримав обов'язкової умови договору перевезення щодо нездійснення перевантаження автомобілів без погодження з відповідачем, тому, на думку відповідача, це надає йому право на призупинення виконання свого обов'язку щодо оплати товару у відповідності до вимог частин третіх ст.510, 538, ст.610 Цивільного кодексу України, частини третьої ст.221 Господарського кодексу України, за умовами яких у разі невиконання однією із сторін зобов'язання свого обов'язку, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку.

Посилання на необхідність застосування ст.510, 538 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин є помилковими, оскільки у заявці №163-Т, заявці №164-Т та спірному договорі відсутні норми, які обумовлюють зустрічне виконання зобов'язань. Отже, при розгляді даного позову суд обмежений нормами ст.73-80 Господарського процесуального кодексу України щодо достатності, повноти, належності, допустимості доказів, і має розглядати лише докази, що стосуються предмету спору. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення (ст.76 Господарського процесуального кодексу України).

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не дослідив наявні у справі заявки №163-Т та №164-Т до договору перевезення, якими передбачений штраф 500 євро у разі перевантаження вантажу з одного транспортного засобу на інший без попереднього узгодження з експедитором. На думку апелянта, суд першої інстанції має встановити обсяг та якість виконаної послуги та визначити суму для оплати послуг з вирахуванням штрафних санкцій.

Статтею 14 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стягнення штрафу та визначення суми для оплати послуг з вирахуванням штрафних санкцій також не входить до предмету даного позову, а вимога про стягнення штрафних санкцій за спірним договором сторонами не заявлялася. Відповідач не скористалася своїм правом на звернення до суду з зустрічною позовною вимогою про стягнення штрафу.

Колегія суддів зазначає, що будь-якої умови щодо можливості або обв'язку зменшення суми оплати за послуги з перевезення на суму штрафних санкцій у спірному договорі та заявках не міститься.

Також, апелянт зазначає, що не заперечує факт отримання рекомендованого листа, однак вважає, що позивачем не надано суду доказів направлення відповідачу саме оригіналів документів.

Колегія суддів вважає такі доводи апелянта необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

За умовами заявок №163-Т та №164-Т від 20.03.2017 відповідач зобов'язаний розрахуватися з позивачем за надані послуги протягом 7 банківських днів по отриманню оригіналів документів.

Проведення розрахунків після отримання оригіналів документів також узгоджено сторонами у пунктах 6.2, 6.3 договору.

Надсилання 04.04.2017 відповідачу рекомендованим листом з повідомленням оригіналів міжнародних товарно-транспортних накладних CMR, актів надання послуг, рахунків на оплату, заявок №163-Т та №164-Т від 20.03.2017 підтверджується матеріали справи, які містять копію журналу реєстрації вихідної кореспонденції, копію фіскального чеку УДППЗ «Укрпошта» №3247 від 04.04.2017, а також витяг з сайту УДППЗ "Укрпошта" щодо відстеження поштових відправлень за штрихкодом, згідно з яким поштове відправлення №187 отримане відповідачем 06.04.2017 (вручене за довіреністю, поштова адреса відповідача - 03022, м.Київ, вул.Васильківська, 30, офіс 304) (а.с.109-114, том 1).

Натомість, відповідачем не доведено, що він не отримував оригіналів документів за поштовим відправленням №187.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції залишені поза увагою обставини щодо направлення 10.04.2017 відповідачем позивачу претензії, в якій вказано про розрахунок зменшення суми за перевезення по кожному автомобілю.

Як свідчать матеріали справи, дана претензія була додана тільки до апеляційної скарги. Оскільки подана до суду апеляційної інстанції претензія не була предметом розгляду у суді першої інстанції, тому колегія суддів зазначає, що вказана претензія у відповідності до вимог ст.269 Господарського процесуального кодексу України не може бути прийнята до розгляду судом апеляційної інстанції.

Також, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги та не надав оцінки договорам №17022017/В-5, №18102016-1,№28102016-1 та заявкам №164-В та №163-В, оскільки вказані докази свідчать про наявність правовідносин між ФОП Тон О.О. та ТОВ «Вольпе», ТОВ «Вольпе» та STREVER S.L. та не мають значення для розгляду даної справи.

Підставою оплати замовником вартості наданих послуг з міжнародного перевезення вантажу, виходячи з правової природи договору перевезення вантажу (ст.909 Цивільного кодексу України), є, власне, виконання зобов'язання з такого перевезення, тобто доставлення вантажу до пункту призначення та видача його особі-одержувачу, а не факт передання документів, що підтверджують процес здійсненого перевезення.

Для оплати послуг з перевезення позивачем складено рахунок №17 від 29.03.2017 на суму 38285,43 грн та №16 від 29.03.2017 на суму 38285,43 грн.

Відповідно до заявки №163-Т вартість перевезення становить 2800 євро, з яких 1400 євро готівка на замитнення авто, решта по курсу НБУ на день розвантаження.

Згідно з заявкою №164-Т вартість перевезення становить 2800 євро, з яких 1400 євро готівка на замитнення авто, решта по курсу НБУ на день розвантаження.

Статтею 524 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі ст.533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, положення чинного законодавства не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті та визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті.

При замитненні транспортного засобу позивачу оплачено частину фрахту за перевезення, а 1300 євро по кожній заявці відповідач зобов'язався оплатити по курсу НБУ на день розвантаження.

Вартість перевезення у рахунках на оплату №17 та №16 від 29.03.2017 визначена з урахуванням встановленого Національним Банком України курсу євро на 29.03.2017 (день розвантаження).

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що відповідає нормам матеріального права висновок місцевого господарського суду щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 76570,86 грн заборгованості за послуги перевезення, оскільки наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт виконання позивачем зобов'язань з перевезення вантажу за заявками № 163-Т та № 164-Т, відповідач факт виконання позивачем робіт не заперечує, отримання відповідачем оригіналів документів від позивача підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а обставини щодо перевантаження позивачем автомобілів без погодження з відповідачем не входять до предмету доказування у даній справі, з огляду на заявлений предмет спору.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За прострочення виконання грошового зобов'язання позивачем заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 390,20 грн та інфляційні збитки у розмірі 2236, 48 грн за період з 21.04.2017 по 21.06.2017, з урахуванням строків розрахунків, визначених у заявках.

Згідно зі ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції, здійснивши перевірку розрахунку позовних вимог у частині стягнення з відповідача 390,20 грн - 3% річних та 2236, 48 грн - інфляційних втрат, місцевий господарський суд обґрунтовано задовольнив вимоги позивача у цій частині відповідно до вимог ст.625 Цивільного кодексу України.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором перевезення у розмірі 76570,86 грн - основний борг, 390,20 грн - 3% річних та 2236, 48 грн інфляційних втрат підтверджені матеріалами справи, не спростовані відповідачем, а тому підлягають задоволенню.

Також, апелянт зазначає, що в порушення принципу рівності та змагальності сторін, передбачених Конституцією України та нормами Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції прийняв рішення за відсутності та без врахування доводів відповідача.

Однак колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, виходячи з такого.

Матеріалами справи підтверджується, що про час та місце розгляду справи 10.10.2017 учасники справи належним чином повідомлені ухвалою господарського суду Сумської області від 22.09.2017 про виправлення описки ухвалі суду від 13.09.2017, виклавши пункт 1 резолютивної частини у наступній редакції»: «Призначити розгляд справи на 10.10.2017 о 10:30 год.» (а.с.144, том 1), копію якої ФОП Тон О.О. отримала 28.09.2017, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.166, том 1).

Враховуючи належне повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, та, оскільки явка у судове засідання 10.10.2017 згідно зі статтею 22 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017) є правом, а не обов'язком сторін, справа може розглядатися без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Керуючись нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.69 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017) суд першої інстанції надав сторонам достатньо часу для подання доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, та, застосувавши принципи змагальності та диспозитивності, господарський суд правомірно розглянув справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак не скористались своїм правом на участь у судовому засіданні.

Отже, судом першої інстанції не порушено і норми процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, що у відповідності до вимог ст.277 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, якщо відповідач вважає порушеним своє право щодо стягнення штрафу за спірним договором, то він жодним чином не позбавлений можливості захистити свої порушені права у судовому порядку.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення господарського суду Сумської області від 10.10.2017 у справі №920/603/17 - без змін.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Тон Оксани Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 10.10.2017 у справі №920/603/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25.01.2018.

Головуючий суддя О.А.Пуль

Суддя Я.О.Білоусова

Суддя І.В.Тарасова