КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2018 р. Справа№ 910/10714/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Сітайло Л.Г.

Пашкіної С.А.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: Ананійчук О.А. - представник за довіреністю № 19/3-02/427 від 28.12.2017

від відповідача: Свистунов Д.В. - керівник

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.12.2017

у справі № 910/10714/16 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»

до Приватного акціонерного товариства «Креатив»

про звернення стягнення на предмет застави за договором застави товарів в обороті № 29 від 22.12.2010, укладеним між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ПрАТ «Креатив»

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про звернення стягнення на предмет застави за договором застави товарів в обороті № 29 від 22.12.2010, яким забезпечені зобов'язання за договором кредитної лінії № 10 від 09.10.2009, в розмірі 138 127 773, 68 грн. (5 468 839 доларів США).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2017у справі № 910/10714/16 провадження у справі припинено у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Припиняючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача, які є предметом розгляду у цій справі, визнані ухвалою суду від 14.06.2017 у справі № 910/9131/16 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Креатив», яка набрала законної сили, в той час як згідно з ч. 4 ст. 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у разі звернення позивача із заявою про визнання його грошових вимог до боржника у справі про банкрутство, після винесення ухвали господарського суду за результатами розгляду цих вимог позовне провадження підлягає припиненню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Також в обґрунтування наявності підстав для припинення провадження у справі суд першої інстанції послався на п. 55 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про банкрутство» № 15 від 18.12.2009, в якому встановлено, що у разі звернення позивача із заявою про визнання його вимог до боржника у справі про банкрутство після винесення ухвали суду про порушення справи про банкрутство, за результатами розгляду цих вимог позовне провадження підлягає припиненню на підставі пункту 2 частини першої статті 80 ГПК.

Не погоджуючись з ухвалою, Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі № 910/10714/16, а справу передати до суду першої інстанції для розгляду справи по суті.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що оспорювана ухвал суду першої інстанції є незаконною як така, що ухвалена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування вказаної позиції апелянт зазначив про те, що:

- зі змісту приписів ст. 17, ч. 3 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» можно дійти висновку, що дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів та в жодному випадку не поширюється на вимоги забезпечених кредиторів про звернення стягнення на заставне майно (вказана правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 09.07.2013 у справі № 21-178а13, від 01.10.2012 у справі № 21-298а12, від 11.06.2012 у справі № 21-179а12, від 07.05.2012 у справі № 21-289а11);

- постановою Верховного суду України від 06.07.2015 у справі № 6-166цс15 визначено, що вимоги про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором можуть бути задоволені в порядку, встановленому Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», однак це не перешкоджає задоволенню вимог іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки;

- отже, у випадку звернення стягнення на заставне майно, що є предметом спору у цій судовій справі, дія мораторію, встановленого ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не поширюється, а отже, відсутні законні підстави для припинення провадження у справі;

- після порушення провадження у справі про банкрутство позивача, правовідносини між позивачем та відповідачем не підпадають під дію Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» так як позивач є кредитором, вимоги якого забезпечені заставою майна відповідача (забезпеченим кредитором), а вказана стаття регулює відносини між конкурсними кредиторами;

- факт визнання забезпечених кредиторських вимог позивача до відповідача та затвердження їх судом у справі про банкрутство відповідача не свідчить про неможливість вирішення господарського спору між позивачем та відповідачем у порядку позовного провадження в межах справи № 910/10714/16. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 13.07.2016, яка прийнята за результатами перегляду постанови Вищого господарського суду України від 16.02.2016 у справі № 917/547/15.

Ухвалою від 26.12.2017 відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою «Державний ощадний банк України» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі № 910/10714/16, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвалою від 15.01.2018 справу № 910/10714/16 призначено до розгляду на 29.01.2018, учасників справи повідомлено про те, що неявка їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу суду 16.01.2018, відповідач проти її задоволення заперечив пославшись на те, що:

- зі змісту ч. 15 ст .16 та ч. 6 ст. 19 Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», які є спеціальними нормами законодавства та мають пріоритет у застосуванні щодо правовідносин банкрутства, встановлено, що задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, допускається лише в межах провадження у справі про банкрутство. Вказана правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 10.10.2016 у справі № 910/15033/15;

- зі змісту ч. 5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», якою встановлено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов'язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення, вбачається, що дія мораторію на вимоги позивача щодо звернення стягнення на заставне майно не розповсюджується, а тому, з урахування вимог ч. 6 ст. 19 вказаного закону, вимоги позивача як забезпеченого кредитора мають бути задоволені виключно в рамках справи № 910/9131/16 про банкрутство відповідача.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

Предметом позову у цій справі є позовні вимоги позивача про звернення стягнення на предмет застави за договором застави товарів в обороті № 29 від 22.12.2010 в рахунок часткового погашення заборгованості відповідача за укладеним між сторонами договором кредитної лінії № 10 від 09.10.2009.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем подано клопотання про припинення провадження у справі (а.с.26-28 т. 3), в він останній просив припинити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України з посиланням на те, що в ухвалі від 14.06.2017 у справі № 910/9131/16 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Креатив» господарським судом визнано в повному обсязі вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в обсязі 9 234 215 025, 17 грн., з яких 5 928 882 560, 92 грн. включено окремо до реєстру вимог кредиторів, вимоги яких забезпечені заставою майна Приватного акціонерного товариства «Креатив», тобто Господарський суд міста Києва у справі № 910/9131/16 вже вирішив спір між сторонами, що ґрунтується на договорі застави № 29 від 22.12.2010.

Розглянувши вказане клопотання відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку про його обґрунтованість та доведеність, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Відповідно до п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017), справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності редакцією цього Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Водночас, враховуючи те, що в оспорюваній ухвалі судом першої інстанції надано правову оцінку обставинам з точки зору норм процесуального законодавства, яке діяло на дату її прийняття - 11.12.2017, а також з огляду на положення ст. 58 Конституції України, згідно з якою закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, при вирішенні питання щодо законності оспорюваної ухвали суд застосує положення ГПК України в редакції, яка діяла станом на дату винесення такої ухвали.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується той факт, що вимоги, які заявлені позивачем у цій справі № 910/10714/16 визнані ухвалою суду від 14.06.2017 у справі № 910/9131/16 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Креатив».

Стаття 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначає, що кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя).

Як вірно встановлено позивачем, він щодо вимог, які є предметом розгляду у цій справі, є забезпеченим кредитором.

Водночас ч. 15 ст. 16 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» встановлює, що з моменту відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство, серед іншого, пред'явлення конкурсними та забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися лише у порядку, передбаченому цим Законом, та в межах провадження у справі про банкрутство.

Отже, з моменту відкриття провадження у справі № 910/9131/16 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Креатив» заявлення забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися лише в межах провадження у справі про банкрутство, що й було зроблено визнанням спірних вимог позивача ухвалою суду від 14.06.2017 у справі № 910/9131/16 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Креатив».

Відповідно до п. 55 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про банкрутство» № 15 від 18.12.2009, у разі звернення позивача із заявою про визнання його вимог до боржника у справі про банкрутство, після винесення ухвали суду про порушення справи про банкрутство за результатами розгляду цих вимог позовне провадження підлягає припиненню на підставі пункту 2 частини першої статті 80 ГПК.

Пункт 2 частини 1 ст. 80 ГПК України встановлює, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про припинення провадження у справі з підстав, встановлених п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

При цьому посилання позивача на висновки, викладені в постановах Верховного суду України від 09.07.2013 у справі № 21-178а13, від 01.10.2012 у справі № 21-298а12, від 11.06.2012 у справі № 21-179а12, від 07.05.2012 у справі № 21-289а11, від 06.07.2015 у справі № 6-166цс15 та від 13.07.2016, яка прийнята за результатами перегляду постанови Вищого господарського суду України від 16.02.2016 у справі № 917/547/15, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки вказані судові рішенні ухвалені у справах, правовідносини в яких не є аналогічними правовідносинам у цій справі № 910/10714/16.

Правові підстави для скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі № 910/10714/16 та для задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відсутні.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі № 910/10714/16 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі № 910/10714/16 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/10714/16.

Повний текст постанови складено: 01.02.2017

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.Г. Сітайло

С.А. Пашкіна