КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2018 р. Справа№ 910/15492/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

секретар судового засідання Драчук Р.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Торговий Альянс»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 12.10.2017 (повний текст складено 17.10.2017)

у справі № 910/15492/17 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Закритого акціонерного товариства «Атлант» в особі

Філії Барановицький верстатобудівний завод

до Приватного акціонерного товариства «Торговий Альянс»

про стягнення заборгованості у розмірі 33 978 910, 31 грн.

В С Т А Н О В И В:

Закрите акціонерне товариство «Атлант» (далі - ЗАТ «Атлант) в особі Філії Барановицький верстатобудівний завод звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Торговий Альянс» (далі - ПрАТ «Торговий Альянс») про стягнення заборгованості у розмірі 33 978 910, 31 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором № 52-14-14 від 16.04.2014 щодо повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару, відтак просило стягнути з відповідача 37 754 344,79 російських рублів, що еквівалентно 16 989 455,15 грн. основного боргу з оплати вартості поставленого товару та 37 754 344,79 російських рублів, що еквівалентно 16 989 455,15 грн. пені за прострочення вартості оплати товару.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 у справі № 910/15492/17 позов ЗАТ «Атлант» в особі Філії Барановицький верстатобудівний завод задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Торговий Альянс» на користь ЗАТ «Атлант» в особі Філії Барановицький верстатобудівний завод (225416, Республіка Білорусь, Брестська область, м. Барановичі, вул. Наконєчнікова, 50) борг в розмірі 37 754 344, 79 російських рублів, що еквівалентно 16 989 455, 15 грн., 2 891 174, 87 грн. пені та 140 420, 96 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із згаданим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати в частині стягнення 2 891 174, 87 грн. пені, виконання рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 у справі №910/15492/17 відстрочити на 5 років. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням вимог матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, суд першої інстанції залишив поза увагою факт настання для відповідача обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) щодо його зобов'язань з прийняття та оплати товару за спірним Договором, що підтверджується Сертифікатом Торгово-промислової палати № 7846 від 11.10.2017. Вказані обставини, на думку апелянта, є підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення пені та відстрочки виконання рішення про стягнення заборгованості строком на 5 років. Крім цього, на думку апелянта, постановлення місцевим господарським судом рішення відбулось за його відсутності й без врахування клопотання про відкладення розгляду справи за неможливості забезпечити явку представника та необхідності отримати докази виникнення для відповідача обставин непереборної сили, що є підставою для скасування рішення через порушення вимог процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач зазначив про відсутність підстав для відстрочення виконання рішення в частині стягнення основного боргу та звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язань в частині стягнення пені, посилаючись на те, що перебуваючи начебто під впливом обставин непереборної сили, відповідач на підставі підписаних в цей період специфікацій отримував від позивача товар та здійснював його часткову оплату.

15.12.2017 надійшли письмові пояснення відповідача (апелянта), в яких останній просив у випадку визнання судом апеляційної інстанції позовних вимог щодо стягнення пені законними та обґрунтованими зменшити їх розмір з огляду на перебування відповідача під впливом обставин непереборної сили.

Крім цього, надійшла заява відповідача про вихід за межі апеляційних вимог, в якій апелянт просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

В судове засідання апеляційної інстанції 22.01.2018 з'явились представники сторін, представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу та заяву про вихід за межі апеляційних вимог, відтак просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких доводи як апеляційної скарги, так і заяви про вихід за межі апеляційних вимог заперечив, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 16.04.2014 між ЗАТ «Атлант» (позивачем, стороною-1 за договором) та ПрАТ «Торговий альянс Норд», яке змінило найменування на ПрАТ «Торговий Альянс», (відповідачем, стороною-2 за договором), укладено Договір № 52-14-14 (далі - Договір), за умовами 1.1 якого (в редакції Протоколу погодження розбіжностей) сторона-1 зобов'язалась передати по заявці сторони-2 компресори з комплектом пускозахисним (надалі товар) і посудиною згідно з додатками (специфікаціями) до договору, а сторона-2 зобов'язалась прийняти та оплатити товар.

За умовами п. 1.2 Договору найменування, модель, кількість, ціна, строк поставки товару, вказуються у додатках (специфікаціях).

Загальна сума договору складається з суми доданих до нього специфікацій (п. 3.1 Договору).

Відповідно до п. 5.1 Договору поставка здійснюється на наступних умовах згідно з INCOTERMS 2010: - FCA - м. Барановичі, Республіка Білорусь - при поставці автомобільним транспортом.

Строк дії Договору згідно п. 10.2 з 21 квітня 2014 року по 31 грудня 2015 року при умові повного виконання сторонами зобов'язань.

В подальшому між сторонами було укладено ряд Додаткових угод, а саме № 1 від 26.05.2014, № 2 від 13.06.2014, № 3 від 26.06.2014, № 4 від 09.07.2014, № 5 від 25.11.2014, № 6 від 11.12.2014, № 7 від 15.12.2014, № 8 від 25.02.2015, № 9 від 01.12.2015.

Так, Додатковою угодою № 6 від 11.12.2014 п. 4.1 Договору викладено в наступній редакції: « 4.1. Порядок розрахунків: 4.1.1. При оплаті в руб. РФ - відстрочка платежу при сумі загальної кредиторської заборгованості сторони-2 перед стороною-1, що не перевищує 40 000 000 (сорок мільйонів) руб.РФ, але не більше 30 днів від дати відвантаження товару. Датою відвантаження товару являється дата оформлення товаросупровідних документів стороною-1. 4.1.2. При оплаті в доларах США - відстрочка платежу при сумі загальної кредиторської заборгованості сторони-2 перед стороною-1, що не перевищує 1 000 000 (один мільйон) доларів США, але не більше 60 днів від дати відвантаження товару. Датою відвантаження товару являється дата оформлення товаросупровідних документів стороною-1».

Відповідно до п.п. 8.2, 8.3 Договору за ухилення від оплати товарів або несвоєчасну оплату товару сторона-2 виплачує стороні-1 пеню в розмірі 0,3% від суми (від сплати якої вона ухилилась чи прострочила) за кожний день прострочки. Якщо після закінчення 90 (дев'яноста) календарних днів від дня відвантаження товару оплата за відвантажені товари не здійснена, сторона-2 за кожний день перевищення строку виплачує стороні-1 пеню в розмірі 2,3% не отриманої у встановлений строк суми за кожен день прострочки.

За умовами п.9.1 Договору (в редакції Протоколу погодження розбіжностей) неврегульовані сторонами спори передаються на розгляд в економічний (господарський) суд за місцезнаходженням відповідача. Рішення являється остаточним і обов'язковим для обох сторін. Мова судочинства - російська. Застосовуване право при розгляді спору - право держави, суд якої розглядає спір.

Додатковою угодою № 9 від 01.12.2015 сторони погодили продовження строку дії Договору до 31 грудня 2016 року.

На виконання умов Договору сторонами було підписано специфікації № 59 від 29.01.2016, № 60 від 10.02.2016, № 61 від 17.02.2016, № 62 від 18.02.2016Ю, № 63 від 31.03.2016, якими останні узгодили найменування товару, кількість, ціну та загальну суму в розмірі 42 416 600,00 російських рублів.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу приписів ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 655 ЦК України) одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 42 416 000,00 російських рублів, що підтверджується товарно-транспортними накладними серії НУ: №1625129 від 29.01.2016 на суму 4 754 100,00 російських рублів, № 1625137 від 11.02.2016 на суму 4 832 300,00 російських рублів, № 1625138 від 11.02.2016 на суму 4 972 600,00 російських рублів, № 1625141 від 17.02.2016 на суму 4 807 700,00 російських рублів, № 1625142 від 18.02.2016 на суму 4 807 000,00 російських рублів, № 1625143 від 18.02.2016 на суму 4 807 000,00 російських рублів, № 1625147 від 18.02.2016 на суму 4 912 800,00 російських рублів, серії ХЮ: № 923384 від 31.03.2016 на суму 4 324 000,00 російських рублів, № 923385 від 31.03.2016 на суму 4 199 800,00 російських рублів, а також міжнародними товарно-транспортними накладними (СМR), належним чином завірені копії яких наявні в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи й насамперед умови Договору, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем належним чином виконано взяті на себе зобов'язання за Договором, про що свідчить й відсутність претензій та повідомлень відповідача про порушення продавцем Договору.

За приписами ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вище згадувалось, за умовами п. 4.1.1 Договору (в редакції Додаткової угоди № 6 від 11.12.2014) при оплаті в руб. РФ - відстрочка платежу при сумі загальної кредиторської заборгованості сторони-2 перед стороною-1, що не перевищує 40 000 000 (сорок мільйонів) руб. РФ, але не більше 30 днів від дати відвантаження товару. Датою відвантаження товару являється дата оформлення товаросупровідних документів стороною-1.

З огляду на наведені вище дати оформлення товарно-транспортних накладних позивачем як стороною-1, строк для здійснення оплати за поставлений товар на підставі Договору на момент вирішення спору настав.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи виписок по рахунку позивача, відповідачем частково здійснено оплату за отриманий товар, а саме: 07.09.2016 - 4 754 100,00 російських рублів, 04.10.2016 - 3 570 000,00 російських рублів, 29.12.2016 - 757 755,21 російських рублів. При цьому, суму в розмірі 4 419 600,00 російських рублів із суми 4 754 100,00 російських рублів, яка була сплачена відповідачем 07.09.2016, було зараховано в рахунок оплати за попередніми товарно-транспортними накладними серії ХЮ № 923285 від 29.10.2015 та серії ХЮ № 923289 від 30.10.2015, за якими станом на момент звернення до суду з згаданим позовом заборгованість була відсутня, тому до позову не включена. Таким чином, заборгованість ПрАТ «Торговий Альянс» перед ЗАТ «Атлант» за Договором становить 37 754 344,79 російських рублів, що не було спростовано відповідачем (апелянтом).

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про стягнення з відповідача заборгованості за Договором в розмірі 37 754 344,79 російських рублів, що еквівалентно 16 989 455,15 грн., які доведено позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовано, відтак позов підлягає задоволенню в повному обсязі. При цьому, визначаючи гривневий еквівалент суми заборгованості, суд першої інстанції правомірно виходив із зазначеного позивачем розміру, оскільки за приписами ст. 83 ГПК України (чинного на момент прийняття рішення) суд позбавлений можливості самостійно виходити за межі заявлених позовних вимог.

Крім цього, в зв'язку із простроченням сплати заборгованості за поставлений згідно Договору товар, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 37 754 344,79 російських рублів пені за період з 01.03.2017 по 11.09.2017.

Як вище згадувалось, за умовами п.п. 8.2, 8.3 Договору за ухилення від оплати товарів або несвоєчасну оплату товару сторона-2 виплачує стороні-1 пеню в розмірі 0,3% від суми (від сплати якої вона ухилилась чи прострочила) за кожний день прострочки. Якщо після закінчення 90 (дев'яноста) календарних днів від дня відвантаження товару оплата за відвантажені товари не здійснена, сторона-2 за кожний день перевищення строку виплачує стороні-1 пеню в розмірі 2,3% не отриманої у встановлений строк суми за кожен день прострочки.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.1-2 ст. 549 ЦК України ).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Положеннями п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що до пені за порушення грошових зобов'язань застосовуються приписи ч.6 ст.232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що при здійсненні розрахунку пені позивачем не враховано приписів ст.с. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», за якими розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не застосовано приписів ч. 6 ст. 232 ГК України щодо періодів нарахування пені.

За розрахунком суду, здійсненим за умовами Договору та норм чинного законодавства, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені підлягають задоволенню в сумі 2 891 174,87 грн. за загальний період прострочки виконання відповідачем його договірного грошового зобов'язання з 01.03.2016 по 04.11.2016, відповідно в іншій частині вимог про стягнення пені слід відмовити.

Доводи відповідача (апелянта) про прострочення ним строків поставки товару в зв'язку настанням форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які визнані такими, що тримають й відповідно перешкоджають відповідачу виконати свої зобов'язання за Договором, не заслуговують на увагу.

Так, за умовами п.7.1 Договору обставини форс-мажору, а саме пожежі, потопу, землетрусу, інші стихійні лиха, війна, мораторії, страйки, зміна актів законодавства, прийняття нових актів законодавства пропорційно відсувають виконання зобов'язань за Договором.

Сторони зобов'язані згідно п. 7.2 Договору повідомляти про настання та припинення обставин форс-мажору протягом 3-х днів в письмовій формі.

Відповідно до п. 7.3 належним доказом наявних обставин форс-мажору та їх тривалості є сертифікати, видані відповідними компетентними органами країн сторони-1 та сторони-2.

Якщо такі обставини будуть тривати більше 3-х місяців, то кожна із сторін має право вимагати розірвання Договору (п. 7.4 Договору).

За приписами ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили

В п.1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, яка повністю звільняє від відповідальності особу, що порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила однак не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати на підставі ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Як встановлено положеннями ст.217 ГГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до приписів ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Проте наданий відповідачем (апелянтом) суду апеляційної інстанції сертифікат Київської торгово-промислової палати про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (в період з 01.09.2014 - тривають станом на 09.10.2017), яким засвідчено неможливість отримання коштів від виробника та проведення розрахунків внаслідок актів тероризму в зоні проведення АТО, не приймається апеляційним судом до уваги, адже матеріалами справи встановлено, що відповідач на підставі підписаних в цей період специфікацій (№ 59 від 29.01.2016, № 60 від 10.02.2016, № 61 від 17.02.2016, № 62 від 18.02.2016 та № 63 від 31.03.2016), отримував від позивача товар згідно товарно-транспортних накладних серії НУ №1625129 від 29.01.2016, серії НУ № 1625137 від 11.02.2016, серії НУ № 1625141 від 17.02.2016, серії НУ № 1625142, серії НУ № 1625143, серії НУ № 1625147 від 18.02.2016, серії ХЮ № 923384 та серії ХЮ №923385 від 31.03.2016, а також в період з 01.09.2015 по 29.12.2016 здійснював часткову оплату отриманого товару.

Крім цього, з 13.01.2015 місцезнаходженням відповідача (апелянта) є: 01032, Україна, м. Київ, вул. Саксаганського, буд 107/47 літ Б, а розвантаження товару за вищезазначеними товарно-транспортними накладними відбувалось в м. Краматорськ та м. Дніпропетровськ, які не є тимчасово окупованими.

Таким чином, існування форс-мажорних обставин, на які посилається апелянт, як на підставу для звільнення його від відповідальності у вигляді стягнення пені або для її зменшення, а також відстрочення виконання рішення суду чи відмови в задоволенні позову в повному обсязі, матеріалами справи не підтверджується.

Доводи відповідача (апелянта) про скасування рішення суду в зв'язку з його прийняттям за відсутності відповідача та залишення його клопотання про відкладення розгляду справи за неможливістю забезпечити явку представника та необхідністю отримати докази виникнення обставин непереборної сили, не заслуговують на увагу. Так, чинне законодавство не обмежує кола осіб, які можуть здійснювати представництво юридичної особи в суді, тим більше, відповідач був заздалегідь належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Таким чином,відповідач не був позбавлений можливості визначитись щодо особи, яка представлятиме його інтереси з урахуванням відомостей про те, що певні обставини можуть перешкодити конкретному представнику взяти участь у засіданні суду, а також надати суду всі необхідні докази на підтримання своїх заперечень проти позову, тобто користуватися наданими йому процесуальними правами.

Інші доводи відповідача (апелянта) про порушення місцевим судом вимог матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, відтак згідно ст. 269

ГПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) відсутні підстави й для виходу за межі апеляційних вимог.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 240, 269-270, 273, 275, 281-284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Торговий Альянс» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 у справі № 910/15492/17 - без змін.

Матеріали справи № 910/15492/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 29.01.2018

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко