ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"18" січня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/3140/17

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

при секретарі судового засіданні ОСОБА_1, розглянувши справу №916/3140/17

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛЕС" (02660, АДРЕСА_1)

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський коровай" (65078, м. Одеса, вул. Генерала Петрова,14)

про стягнення 111 905, 93 грн. заборгованості

Суддя Цісельський О.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_2 - довіреність

СУТЬ СПОРУ: позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "СОЛЕС", звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський коровай" 111 905,93 грн., де 105 108,00 грн. основний борг, 4 971,80 грн. пеня, 564,83 грн. 3% річних, 1 261,30 грн. інфляційні.

Дослідивши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд встановив:

Ухвалою господарського суду Одеської області від 18.12.2017р. позовну заяву (вх.№3370/17) прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №916/3140/17 та справу призначено до розгляду в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження.

Разом з позовною заявою, позивач звернувся до суду із клопотанням викладеним в тексті позовної заяви про розгляд справи в режимі відеоконфернцзв'язку, яке судом було залишено без задоволення, з підстав його невідповідності ст.197 ГПК України.

18.01.2018р. відповідач подав до суду відзив на позов (вх.№1126/18), який судом було оглянуто та залучено до матеріалів справи, проте не враховано при прийнятті рішення, оскільки його було подано до суду з порушенням вимог ст.ст.156, 165 ГПК України.

Представник позивача, в судове засідання, призначене на 18.01.2018р. не з'явився, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином.

Представник відповідача проти позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні.

Відповідно до правової позиції Вищого господарського суду України, що викладена у постанові від 07.07.2016р. у справі №910/21819/15, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника сторони спору.

15 серпня 2017р. між товариством з обмеженою відповідальністю "СОЛЕС" (Постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Одеський коровай" (Покупець) було укладено Договір поставки №465, згідно умов п.1.1. якого, Постачальник поставляє та передає партіями у власність Покупцю, а Покупець приймає та оплачує на умовах даного Договору ацетат кальцію, в подальшому за текстом іменується товар, зазначений в замовленнях та видаткових накладних.

Відповідно до п.2.3. Договору, оплата за поставлений товар здійснюється Покупцем в розмірі 100% від вартості замовленої партії товару, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту поставки відповідної партії товару (з дати, зазначеної у відповідній, підписаній сторонами накладній щодо передачі партії товару).

Пунктом 3.3. Договору встановлено, що передача та прийом кожної партії товару здійснюється на підставі поданого Покупцем Замовлення та оформлюється підписанням обома сторонами відповідної видаткової накладної.

Зі змісту п.3.11. Договору вбачається, що при прийманні-передачі товару, Постачальник зобов'язаний передати Покупцю оригінали наступних документів:

- видаткову накладну;

- рахунок-фактуру;

- товарно-транспортну накладну;

- документи, що підтверджують якість товару.

Постачальник зобов'язується надати Покупцеві податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої Постачальником особи, і зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних. В разі якщо податкові накладні складені Постачальником з порушенням правил чинного податкового законодавства (п.201.1. ст.201 Податкового кодексу України) та/або фізичні/технічні та технологічні можливості особи, яка надає послуги, можуть бути визнані недостатніми для визнання факту здійснення господарської операції, всі витрати, що понесе Покупець у зв'язку з цим, покладаються на Постачальника.

Умовами п.3.12. Договору передбачено, що при відсутності під час приймання-передачі товару або неналежному оформленні документів, вказаних в п.3.11 цього Договору, Покупець має право за своїм вибором відмовитися від прийому товару або вимагати від Постачальника передати йому по факсимільному зв'язку копії зазначених документів з обов'язковим наданням належним чином оформлених документів протягом п'яти календарних днів від дати поставки.

В разі ненадання зазначених документів протягом вказаного в цьому пунктів строку, Постачальник не пізніше, ніж до 5 (п'ятого) числа місяця, наступного за звітним, надсилає за свій рахунок рекомендованим листом з повідомленням про вручення та/або особисто передає в бухгалтерію Покупця за адресою: 65078, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 14 оригінали не наданих своєчасно первинних документів, підтверджуючих здійснення операцій щодо постачання продукції, що є предметом цього Договору, звітний (попередній) місяць, протилежному випадку, Покупець припиняє виконання грошових зобов'язань, передбачених Договором, до моменту отримання таких документів. При цьому, Покупець звільняється від відповідальності за невиконання та/або несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

Відповідно до п.4.4. Договору, за прострочення здійснення розрахунку за товар Покупець зобов'язаний виплатити на користь Постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несплаченого товару за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 7.1. Договору встановлено, що цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2017р. включно, а в частині взаєморозрахунків до повного виконання своїх зобов'язань. Якщо за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення терміну дії Договору жодна із сторін не висловить в письмовій формі свій намір про припинення дії цього Договору, то він вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах.

В обґрунтування поданої позовної заяви, позивач зазначає, що на виконання умов вищенаведеного договору здійснив поставку товару на суму 108 108,00 грн.

На підтвердження здійснення поставки товару, позивачем було подано до матеріалів справи копію видаткової накладної №4222 від 08.09.2017р. на суму 108 108,00 грн.

В свою чергу відповідачем вартість отриманого товару було сплачено частково в сумі 3 000,00 грн.

Заперечуючи проти заявленого позову, відповідач зазначає про невиконання позивачем п.3.11 та п.3.12. договору в частині надання рахунку-фактури, товарно-транспортної накладної та документу, що підтверджує якість товару.

При цьому, судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів виконання позивачем п.3.11 та п.3.12. договору в частині надання рахунку-фактури, товарно-транспортної накладної та документу, що підтверджує якість товару.

Неналежне виконання відповідачем умов договорів в частині сплати вартості отриманого товару і стало підставою для останнього звернутись до господарського суду Одеської області із даним позовом за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав:

Як зазначено в ч.1 ст.175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частина 1 ст.202 ГК України визначає, що господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

У відповідності до ч.1 ст.203 ГК України, господарське зобов'язання, всі умови якого виконано належним чином, припиняється, якщо виконання прийнято управненою стороною.

За приписами п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

При цьому, як вірно зазначено в ч.2 ст.509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.509 ЦК України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписи ст.526 ЦК України визначають, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В ч.1 ст.626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 ЦК України закріплює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як зазначено в ч.1 ст.632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч.1 ст.656 ЦК України).

Частина 1 ст.692 ЦК України встановлює, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Умовами ч.2 ст.712 ЦК України унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем не доведено виконання обов'язку, передбаченого п.3.11 Договору в частині надання оригіналів видаткову накладну;

- рахунок-фактуру;

- товарно-транспортну накладну;

- документи, що підтверджують якість товару.

З врахуванням наведеного суд дійшов висновку, що на підставі п.3.12 договору, відповідач правомірно не сплатив вартість товару.

Крім того, суд зазначає, що видаткова накладна використовується для обліку руху матеріальних цінностей усередині підприємства та їх відпуску господарствам свого підприємства, розташованим за межами його території, а також стороннім організаціям.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій (ч.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

З видаткової накладної №4222 від 08.09.2017р. на поставку ацетату кальцію, вбачається, що вона не містить інформації щодо особи отримувача вантажу: не вказано прізвище, імя, посада особи що поставила підпис в графі "Отримав (ла)__________".

Слід також зазначити, що обовязкові реквізити, які повинен містити первинний обліковий документ, зокрема, видаткова накладна, як доказ поставки товару, передбачено ч.2 ст.9 Закону України „"Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні":

"Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату складання;

- назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

- посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції."

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та обєктивного зясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Слід зазначити, що суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Винесення судом законного, обґрунтованого і справедливого рішення неможливе без проведення ним всебічного, повного, об'єктивного дослідження усіх обставин справи. При цьому судове рішення повинно базуватись на принципах верховенства права, неупередженості, незалежності, змагальності сторін та рівності усіх учасників судового процесу.

Як вірно встановив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства.

Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Водночас, статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20 липня 2006 року (заяви № 29458/04 та № 29465/04) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та обєктивного зясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

В процесі розгляду справи судом було прийнято, досліджено та надано оцінку всім доводам та запереченням позивача та відповідача надано можливість їх представникам в судовому засіданні обґрунтувати свої правові позиції щодо позову.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та обєктивного зясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛЕС" задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 86, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23 січня 2018 р.

Суддя О.В. Цісельський