ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2018 р. Справа № 914/1633/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т.Б.

судді Кравчук Н.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання І.О. Борщ

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився.

від відповідача : ОСОБА_2 (пред-к за довіреністю)

розглянувши апеляційну скаргу Львівської міської ради №2901/вих-860 від 30.10.2017

на рішення господарського суду Львівської області від 25.09.2017 (головуючий суддя Синчук М.М.)

у справі № 914/1633/17

за позовом: Фермерського господарства Рисовський, с. Зубра , Львівської області

до відповідача: Львівської міської ради, м. Львів

про: відшкодування завданої шкоди

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 25.09.2017 у справі №914/1633/17 позов задоволено частково. Стягнуто з Львівської міської ради на користь Фермерського господарства Рисовський - 39.218,00 грн. моральної шкоди та 558,18 грн. судового збору в дохід Державного бюджету України. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду про задоволення позову мотивоване тим, що у даному випадку наявні підстави для стягнення моральної шкоди, а також всі елементи складу правопорушення відповідача як підстави для застосування зазначеного виду відповідальності, що також встановлено у рішенні суду в іншій повязаній справі. Разом з тим, при визначенні розміру моральної школи суд виходить з однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць завданої шкоди, за період з листопада 2015 р. по червень 2017р.

Рішення суду про відмову в позові мотивоване тим, що пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання. При цьому, наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення. Відтак, враховуючи, що предметом спору є стягнення шкоди у вигляді неодержаного доходу (упущеної вигоди) внаслідок протиправної поведінки відповідача, позивачу необхідно було довести склад цивільного правопорушення його підстави та розмір неодержаних доходів, що ним, однак, зроблено не було.

В апеляційній скарзі відповідач просить дане рішення суду скасувати в частині задоволення позову про стягнення моральної шкоди та прийняти нове рішення в цій частині про відмову в позові, мотивуючи це тим, що з огляду на приписи ст. 23 ЦК України стягнення моральної шкоди на користь юридичної особи може відбутися виключно у випадку завдання шкоди діловій репутації юридичної особи, проте така аргументація відсутня у рішенні суду. Зазначає, що в оскаржуваному рішенні не зазначено, яких саме негативних наслідків зазнав позивач як юридична особа, оскільки у своєму позові позивач описує свої фізичні страждання саме як фізична особа. Крім того, суд першої інстанції при винесенні даного рішення мав би посилатися на чіткі докази настання такої шкоди для юридичної особи, а незясування судом таких обставин з огляду на те, що такі обставини вже ніби - то встановлені Львівським апеляційним господарським судом у постанові від 29.06.2016 року у справі № 914/340/15 є недоведеністю обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими.

У судове засідання не зявився представник позивача/скаржника, хоча позивач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Апеляційний господарський суд, враховуючи те, що явка представників сторін не визнавалася обовязковою, що участь представників сторін в судовому засіданні є правом, а не обовязком сторін, встановлені процесуальні строки розгляду апеляційної скарги та відсутність інших процесуальних перешкод, вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні у відсутності представників відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Слід зазначити, що 15.12.2017 набрали чинності зміни до Господарського процесуального кодексу України в редакції ЗУ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 № 2147-VIII.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України справи у судах апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити, а рішення господарського суду першої інстанції - скасувати частково з ухваленням нового рішення в цій частині з наступних підстав.

Встановлено, що згідно Розпорядження Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області від 12.03.1993 року «Про державну реєстрацію статутів підприємств» проведено державну реєстрацію статуту Фермерського господарства (ФГ) «Рисовський» (с.Зубра), головою якого є ОСОБА_3.

З Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців вбачається, що Фермерське Господарство «Рисовський» створене 12.03.1993 року, керівником є - ОСОБА_3, ФГ перебуває в стані припинення (06.02.2008 - в стані припинення. Підстава: за судовим рішенням. ОСОБА_4 рішення: ОСОБА_4 рішення про неподання протягом року органам державної податкової служби податкових декларацій, документів фінансової звітності відповідно до закону №5/593-13/93 від 02.06.2006. Найменування суду: Господарський суд Львівської області. Дата набуття чинності: 06.02.2008). Код КВЕД 01.12.0 - ОВОЧІВНИЦТВО, ДЕКОРАТИВНЕ САДІВНИЦТВО ОСОБА_5 ПРОДУКЦІЇ РОЗСАДНИКІВ (основний).

З пункту 3 Статуту ФГ вбачається, що основною метою фермерського господарства є збільшення виробництва сільськогосподарської продукції, задоволення потреб населення в продуктах харчування на основні раціонального і ефективного використання виділеної землі, нарощування виробництва продукції садівництва, бджільництва, рослинництва і тваринництва високої якості. Докази про внесення змін у Статут ФГ у матеріалах справи відсутні.

Слід зазначити, що ОСОБА_3 володів також статусом приватного підприємця згідно даних відповідного Реєстру (Дата реєстрації: 21.05.2002, дата запису: 14.03.2005; стан субєкта припинено - Дата запису: 15.08.2014). Код КВЕД 74.1 ДІЯЛЬНІСТЬ У СФЕРАХ ПРАВА, БУХГАЛТЕРСЬКОГО ОБЛІКУ ТА АУДИТУ; КОНСУЛЬТУВАННЯ З ПИТАНЬ КОМЕРЦІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ ОСОБА_6 (основний).

Докази того, що до діяльності Приватного підприємця ОСОБА_3 входила діяльність у сфері ведення фермерського господарства (чи суміжні види діяльності) відсутні.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_3 проти України» (заявник ОСОБА_3Г.) встановлено, що 11 травня 1992 року Пустомитівська районна рада прийняла рішення про вилучення у сільськогосподарського підприємства «Л.» земельної ділянки з метою передання її у постійне користування окремим фермерам. Частину цієї земельної ділянки площею 4 га, яка належала селу Зубра, було виділено заявникові. 27 квітня 1993 року на ім'я заявника як фізичної особи було видано Державний акт на право користування землею, яким засвідчувалося його безстрокове право користуватися земельною ділянкою для ведення фермерського господарства. 10 березня 1994 року арбітражний суд Львівської області зобов'язав сільську раду виділити фермерському господарству заявника земельну ділянку до 10 квітня 1994 року. Це рішення набрало законної сили та було пред'явлено до виконання. Кілька разів судові виконавці зверталися до сільської ради з вимогою виділити земельну ділянку. Проте остання відмовлялася, стверджуючи, що у громади не було землі для розподілу, а всі наявні земельні ділянки на законних підставах займали інші особи. Суд зазначає, що рішення суду 1994 року було ухвалено на користь фермерського господарства заявника, а не його самого як фізичної особи. Він також зауважує, що відповідно до чинного на той час Закону «Про селянське (фермерське) господарство» заявник міг бути власником фермерського господарства одноособово або спільно з родичами (див. вище пункт 36). Проте з матеріалів справи неясно, чи були його родичі офіційними членами його фермерського господарства (п.47).

Оскільки підставою позову у даній справі позивач зазначає виникнення у нього шкоди як внаслідок нерозгляду відповідачем заяв позивача про надання земельної ділянки, так і невиконання відповідачем рішення суду, то апеляційний суд вважає за необхідне проаналізувати обставини справи, встановлені рішеннями судів, що мають значення для даної справи.

Як зазначено у рішеннях судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 914/340/15, з метою зайняття фермерським господарством позивачем збудовано теплицю площею 450 кв.м,, а також у нього є перевізні бджолопавільйони. Для реалізації виробленої ним продукції, позивач звернувся до Львівської міської ради із заявами на отриманням в оренду земельних ділянок для влаштування торгових приміщень.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 17.01.2012р. у справі №5015/6840/11 (суддя Фартушок Т.Б.) за позовом ФГ «Рисовський» (позивач 1), ПП ОСОБА_3 (позивач 2), ФГ «Барич» до Львівської міської ради визнано порушеним право Фермерського господарства Рисовський та ПП ОСОБА_3 на розгляд заяви про надання в оренду земельної ділянки та надання обґрунтованої відповіді. Дане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

Рішенням встановлено, що відповідно до висновку управління архітектури і містобудування №3-р-11787/20 від 15.07.2005р. управлінням архітектури та містобудування розглянуто звернення Позивача 2 (ПП Рисовський) і ОСОБА_6 вважає можливим передачу в оренду земельної ділянки площею 35м2 терміном на 3 роки для розміщення проектованого павільйону на просп. Червоної Калини, 109, площа кіоску 15м2; одночасно погоджено план привязки павільйону. У висновку також зазначалось, що даний висновок і погоджений план привязки павільйону є підставою для подальшого розгляду питання передачі в оренду земельної ділянки постійною комісією землекористування, будівництва і архітектури та Львівською міською радою, для цього Позивачу 2 необхідно звернутися в ОСОБА_6 природних ресурсів та регулювання земельних відносин, умови надання земельної ділянки вирішує Львівська міська рада.

Тобто встановлено, що можливою була передача в оренду земельної ділянки саме приватному підприємцю ОСОБА_3 для розміщення павільйону (а не Фермерському господарству) строком на 3 роки.

Відповідно до Листа управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міської ради №3-р-25314/22 від 16.01.2006р., адресованого ОСОБА_3, ОСОБА_6 розглянуто звернення ОСОБА_3 від 15.12.2005р. №З-Р-25314 щодо надання земельної ділянки на пр. Червоної Калини, 109, та повідомлено, що оскільки земельна ділянка розташована на зеленій зоні, яка є обєктом благоустрою, дане питання розглядалося постійною комісією природокористування, охорони довкілля та благоустрою, згідно висновків якої, встановлення малої архітектурної форми є недопустимим, з врахуванням наведеного звернення повертається без вирішення по суті.

Також, у даному Рішенні господарського суду встановлено, що 21.06.2007р. Позивачем 2 (тобто ПП Рисовський) повторно подано заяву до Відповідача про надання в оренду земельної ділянки пл.39м для встановлення торгового павільйону для торгівлі власною продукцією з наступними додатками: план земельної ділянки; схема генплану; довідка управління земельних ресурсів; викопіювання з генплану; висновок архітектури; свідоцтво про державну реєстрацію; ухвала апеляційного суду про примирення; клопотання про поновлення провадження.

Відповідачем на заяву Позивача 1 щодо ненадання відповіді на звернення від 21.06.2007р повідомлено, що листом від 10.08.2007р. №15121/2403 адресата було повідомлено про розгляд вищевказаного звернення та додатково повідомлено, що питання затвердження правил розміщення малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові і порядок надання дозволів на розміщення обєктів торгівлі, ресторанного господарства та сфери послуг у малих архітектурних формах і схем та переліків розміщення малих архітектурних форм на території м.Львова було включено в порядок денний сесії міської ради від 15.11.2007р., проте, розгляд даного питання перенесено на чергове засідання міської ради.

Суд прийшов до висновку, що в матеріалах справи відсутні, Сторонами не подані докази надання Відповідачем Позивачу 1 чи Позивачу 2 відповіді від 10.08.2007р. №15121/2403 саме на звернення від 21.06.2007р.№3-Р-27435, чи повідомлення Позивачів про розгляд питання щодо надання Позивачу 1 чи Позивачу 2 в оренду земельної ділянки.

З цього рішення суду вбачається, що ОСОБА_3 звертався з заявами щодо надання земельної ділянки в оренду як від імені ФГ, так і в статусі приватного підприємця. Рішенням визнано порушення права як ФГ, так і приватного підприємця ОСОБА_7

Як вбачається з долученої до матеріалів даної справи заяви (без копії додатків, а.с. 10). 29.02.2012 року фермер ОСОБА_3 звернувся до Львівської міської ради з заявою від 27.02.2012 року про надання йому в користування земельної ділянки (на правах суперфіцію, власності, оренди) площею 15 кв.м. на пр. Ч.Калини, 109, в частині, де не розташовані вікна і вхід в існуюче приміщення і дозволити реконструкцію частини галереї торгового центру по представленому проекту під приміщення торгівлі продуктами бджільництва. Додатком зазначено копію проектних пропозицій.

Також, 29 лютого 2012 року фермер ОСОБА_3 звернувся із заявою (реєстраційний №3-9-5954) до Львівської міської ради, у якій зазначив, що рішенням Господарського суду Львівської області від 17.01.2012 року по справі № 5015/6840/11 визнано порушеним право підприємця на розгляд заяв про надання земельної ділянки в користування та надання обґрунтованої відповіді, а оскільки, заяви, які подані 20.07.2006 року та 23.10.2006 року міською радою не розглянуто, підприємець просив надати в оренду земельну ділянку для ведення фермерського господарства, особистого селянського господарства з метою встановлення павільйону торгівлі власною квітковою продукцією площею 38 кв.м (площа павільйону 12 кв.м). Як додатки до заяви зазначено: копії заяв від 20.07.2006 р., 23.10.2006 р.; схема генплану; довідка управління земельних ресурсів; викопіювання генплану та карту погоджень; висновок архітектури; свідоцтво про державну реєстрацію. (встановлено з рішення Львівського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 року у справі №914/340/15). Зазначена заява у матеріалах даної справи - відсутня.

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 25.12.2014 р. у справі №450/4743/13-а за позовом ОСОБА_3, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2015р. у справі №876/4359/15, визнано протиправною бездіяльність Львівської міської ради щодо розгляду заяви ОСОБА_3 про надання йому земельної ділянки площею 38 кв.м. на проспекті ОСОБА_8 у м. Львові по представленому погодженому проекту та земельної ділянки площею 15 кв.м під реконструкцію частини галереї торгового центру на пр. Ч. Калини, 109 у м. Львові по договору суперфіцію, згідно представленого проекту. Поновлено порушені права ОСОБА_3 та зобовязано Львівську міську раду розглянути заяви ОСОБА_3 щодо передачі в оренду: земельної ділянки площею 38 кв.м на пр. Ч. Калини, 109 у м. Львові по представленому погодженому проекту та земельної ділянки площею 15 кв.м. під реконструкцію частини галереї торгового центру на пр. Червоної Калини, 109 у м. Львові по договору суперфіцію, згідно представленого проекту.

Позивачем у адміністративній справі №450/4743/13-а був ОСОБА_3 як фізична особа.

Зазначеним Рішенням в адміністративній справі встановлено, що 29.02.2012 року позивач звернувся до відповідача із заявами (реєстраційні №№ 3-р-5954, 3 - р 5950) про надання йому земельної ділянки площею 38 кв.м. по представленому погодженому проекту та земельної ділянки пл.. 15 кв.м. під реконструкцію частини галереї торгового центру по договору суперфіцію згідно представленого проекту.

Надалі, позивач звернувся до господарського суду з позовом про надання під реконструкцію частини галереї торгового центру на проспекті ОСОБА_8 109 у м. Львові для торгівлі продуктами бджільництва земельну ділянку площею 15 кв.м. на право власності, оренди, суперфіцію.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.10.2015 року по справі №914/2784/15, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04.04.2016 року (головуючий суддя Якімець Г.Г.), відмовлено у задоволенні позову Фермерського господарства Рисовський до Львівської міської ради про надання під реконструкцію частини галереї торгового центру на проспекті ОСОБА_8, 109 у м. Львові для торгівлі продуктами бджільництва, земельну ділянку площею 15 кв. м на праві власності, оренди, суперфіцію. Рішення суду мотивоване тим, що необхідною умовою для надання земельної ділянки в користування та укладення відповідного договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, є наявність рішення органу місцевого самоврядування, відтак зобов'язання цього органу надати позивачу в користування земельну ділянку за відсутності вказаного рішення є неприпустимим.

А отже, на момент звернення з позовом у даній справі № 914/1633/17 позивачу було відомо про відмову йому в судовому порядку у наданні земельної ділянки площею 15 кв.м. під реконструкцію частини галереї торгового центру на пр. Червоної Калини, 109.

Предметом позову у даній справі є вимога Фермерського господарства «Рисовський» про стягнення з відповідача моральної шкоди за нерозгляд заяви і невиконання рішення Пустомитівського районного суду з листопада 2015 року по червень 2017 року в розмірі 64000,0 грн., а також матеріальної шкоди як неотриманого доходу від продажу бджолопродукції у розмірі 116 700,0 грн.

У позовній заяві у даній справі позивач покликається на рішення господарського суду Львівської області по справі 5015/6840/11 від 17.01.2012 року, постанову ПУстомитського районного суду по справі № 4504743/13-а від 25.12.2014 року, оскільки, як вважає позивач, саме цими рішеннями судів встановлено порушення відповідачем прав Фермерського господарства «Рисовський».

Позивачем у даній справі є Фермерське господарство «Рисовський», створене як юридична особа, головою якого є ОСОБА_3, тобто встановленню підлягає порушення прав саме Фермерського господарства «Рисовський».

Слід зазначити, що позивачем вже подавався позов до відповідача про стягнення завданої шкоди за окремий спірний період, виходячи з 10- річного строку нерозгляду його заяв.

Так, Рішенням Господарського суду Львівської області від 18 листопада 2015 року у справі №914/340/15 в задоволенні позовних вимог Фермерського господарства «Рисовський» до Львівської міської ради про відшкодування завданої шкоди відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 29.06.2016р. у справі №914/340/15, залишеною без змін постановою Вищого Господарського суду України від 28.09.2016 р. рішення Господарського суду Львівської області від 18.11.2015 року скасовано щодо відмови в позові Фермерського господарства «Рисовський» в частині стягнення 6090,0 грн. моральної шкоди. В цій частині прийняте нове рішення, позов задоволено. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Як встановлено Львівським апеляційний господарським судом у постанові №914/340/15 від 29.06.2016р. беззаперечним доказом вчинення Львівською міською радою правопорушення є невиконання постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 25.12.2014 р. у справі №450/4743/13-а, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2015 р. у справі №876/4359/15, про визнання протиправною бездіяльності Львівської міської ради щодо нерозгляду заяв позивача про надання в оренду земельних ділянок у м. Львові на проспекті ОСОБА_8, 109, площами 38 кв.м. та 15 кв.м. Суд апеляційної інстанції у справі №914/340/15 погодився з доводами позивача, що позивач поніс моральну шкоду у звязку з невиконанням відповідачем постанови Пустомитівського районного суду Львівської області, яка (шкода) викликана моральними стражданнями з цього приводу. Апеляційним господарським судом було задоволено позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди за період 6 місяців, ( з червня по жовтень 2015 р. включно) в розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць завдання шкоди.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст. 75 ГПК України).

Разом з тим, слід враховувати, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Згідно ст.2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» ( в редакції Закону станом на дату реєстрації Статуту) селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання переважно особистою працею членів цього господарства виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою і реалізацією. Селянське (фермерське) господарство може бути створено однією особою. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником. Інтереси селянського (фермерського) господарства перед державними, кооперативними, громадськими, зарубіжними, іншими підприємствами і організаціями, окремими громадянами представляє голова господарства.

Згідно ст.4 Закону України «Про фермерське (селянське) господарство» передача громадянам безплатно у приватну власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства провадиться один раз, про що Радою народних депутатів, яка передала земельну ділянку, робиться відмітка в паспорті або документі, який його замінює.

Згідно ст. 5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування, в тому числі в оренду, подають до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, підписану головою створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначаються: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, документально підтверджується їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки, обгрунтування щодо розмірів земельної ділянки і перспектив діяльності селянського (фермерського) господарства.

Закон України «Про фермерське (селянське) господарство» втратив чинність на підставі Закону України «Про фермерське господарство» N 973-IV від 19.06.2003.

Згідно статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» (у чинній редакції) фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа або фізична особа - підприємець. Фермерське господарство, зареєстроване як юридична особа, діє на основі Статуту.

Згідно ст. 4 Закону України «Про фермерське господарство» головою фермерського господарства є його засновник або інша визначена в Статуті особа. Голова фермерського господарства представляє фермерське господарство перед органами державної влади, підприємствами, установами, організаціями та окремими громадянами чи їх об'єднаннями відповідно до закону. Голова фермерського господарства укладає від імені господарства угоди та вчиняє інші юридично значимі дії відповідно до законодавства України.

Згідно ст. 8 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону.

Чинне законодавство не містить правового визначення поняття «фермер», натомість Закон України «Про фермерське господарство» згадує про голову фермерського господарства та членів фермерського господарства.

Отже, фермерське господарство є господарством з особливим видом діяльності для безпосереднього виробництва сільськогосподарської продукції. Для зазначених цілей фермерському господарству виділяється земельна ділянка з категорії земель сільськогосподарського призначення, що вбачається з ОСОБА_1 5 Земельного кодексу України.

Згідно ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» ( у редакції станом на момент подання заяв від 2007, 2012 років) для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додається рішення професійної комісії з питань створення фермерських господарств щодо наявності у громадянина достатнього досвіду роботи у сільському господарстві або необхідної сільськогосподарської кваліфікації. Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки.

Отже, з вищенаведеного вбачається, що належно поданою заявою до органу місцевого самоврядування для надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, яка б підлягала розгляду, є заява громадянина України з відповідною зазначеною інформацією та відповідними долученими документами. Саме така заява є предметом розгляду органу місцевого самоврядування.

Одна із заяв від 29.02.2012 року викладена альтернативно, зокрема, про надання земельної ділянки у власність, у користування, на правах суперфіцію. Заяви містять клопотання як про надання земельної ділянки, так і про надання права на реконструкцію, що передбачає різний порядок їх подання та оформлення.

У своїх заявах від 29.02.2012 року ОСОБА_3 (фермер ОСОБА_3Г.) просить надати йому земельну ділянку для встановлення торгового павільйону для реалізації продукції. В даному контексті апеляційний суд зазначає, що станом на лютий 2012 року ОСОБА_3 володів як статусом приватного підприємця, так і був головою фермерського господарства, що відповідно, впливає на різний обсяг прав та обовязків таких осіб, встановлений законодавством. У матеріалах даної справи відсутні докази того, що земельні ділянки, які просить виділити фермер ОСОБА_3 у заявах від 29.02.2012 року, мали б бути використані ним для ведення фермерського господарства, а не в діяльності ПП Рисовський, статус якого був чинний до 2014 року.

Законодавством передбачено спеціальний порядок надання земельних ділянок для встановлення тимчасових споруд та оренди земельних ділянок для встановлення тимчасових споруд. Зокрема, такі положення передбачені Законом України «Про оренду державної та комунальної власності», а також Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 N 244 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», також відповідними локальними актами органів місцевого самоврядування.

Проте, позивачем не доведено існування у нього самого права на встановлення торгового павільйону, так як судами у справі № 914/340/15 встановлено, що в матеріалах справи містяться листи-відповіді директора Департаменту містобудування від 07.10.2009р. та начальника ОСОБА_6 архітектури Департаменту містобудування від 18.08.2009 р., які надані ОСОБА_3 за наслідками розгляду його звернення щодо надання висновку про можливість реконструкції частини галереї торгового центру на пр. Червоної Калини, 109 для встановлення квіткового павільйону площею 15 кв.м., у яких ОСОБА_3 було відмовлено в наданні такого висновку, оскільки це є технічно неможливим, а процедура встановлення нових малих архітектурних форм (за станом на час надання цієї відповіді) не була передбачена.

Отже, у матеріалах даної справи відсутні докази подання Фермерським господарством «Рисовський» заяв з відповідною зазначеною інформацією та необхідними долученими документами, та згідно з вимогами Закону України «Про фермерське господарство». Позивачем не підтверджено подання заяв від 29.02.2012 року саме в інтересах фермерського господарства, від імені фермерського господасртва, не підтверджено права на встановлення тимчасової споруди, та не вбачається подання таких заяв у відповідному встановленому порядку.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, завданої відповідачем невиконанням рішень судів, а зокрема Постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 25.12.2014 р. у справі №450/4743/13-а, то апеляційний суд зазначає наступне.

Адміністративним судом у справі №450/4743/13-а не конкретизовано, в якому статусі ОСОБА_3 звертався з такими заявами до відповідача як голова фермерського господарства від імені фермерського господарства, чи приватний підприємець, оскільки поняття фермера, яке зазначав ОСОБА_3 у заявах, у законодавстві відсутнє і на момент подання заяв від 29.02.2012 року ОСОБА_3 був і головою фермерського господарства, і приватним підприємцем. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25.12.2014 р. у справі №450/4743/13-а прийняте щодо ОСОБА_3 як фізичної особи, а у даній справі необхідним є встановлення порушення прав саме фермерського господарства як юридичної особи.

Згідно Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції станом на момент набрання вищезазначеним рішенням адміністративного суду законної сили) постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. (Ст. 255 КАС України). Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". (Ст. 257 КАС України).

За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист. (Стаття 258 КАС України. Звернення судових рішень в адміністративних справах до примусового виконання).

Слід зазначити, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області у справі №450/4743/13-а не встановлено строку для виконання відповідачем вказаного зобовязання розглянути заяви.

Суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк ЗВІТ про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб'єкта владних повноважень про виконання постанови суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб'єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штраф у розмірі від десяти до тридцяти мінімальних заробітних плат. (Стаття 267 КАС України. Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах).

У матеріалах даної справи відсутні докази звернення позивача до адміністративного суду з вимогою про отримання звіту про виконання зазначеного рішення суду.

Також відсутні докази про звернення позивача після набрання рішенням адміністративного суду законної сили з заявою як до самого відповідача про виконання рішення суду, так і виконавчого органу про відкриття виконавчого провадження у даній справі, відкриття виконавчого провадження на виконання зазначеного рішення адміністративного суду.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, то слід зазначити, що Позивач ФГ «Рисовський» проводить розрахунок розміру заявленої до стягнення моральної шкоди з відповідача за період з листопада 2015 року по червень 2017 року з врахуванням розміру однієї заробітної плати станом на 01.01.2017 р. в розмірі 3.200,00 грн. та помноженого на період часу, протягом якого невиконано рішення суду , зокрема 20 місяців (3.200,00 грн. помножити на 20 місяців дорівнює 64.000,00 грн.).

Відповідно до статті 23 Земельного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У позовній заяві за підписом «фермера ОСОБА_3Г.» зазначено, що завдана моральна шкода полягає в глибоких переживаннях у звязку з позбавленням реалізації своїх прав та життєвих планів, порушенні нормальних життєвих звязків, що вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, погіршення відношення з оточуючими людьми; позивач зазначає про погіршення стану здоровя, що виявились у гіпертонічних кризах та серцевих нападах; заявлена сума коштів повинна бути присуджена як компенсація шкоди, щоб якось загладити ті жахливі наслідки та поневіряння, які фізична особа («я») та родина продовжують зазнавати. Також позивач зазначає, що надалі він зможе сплатити соціальні внески, підлікувати здоровя, покращити житлові умови та відносини з родиною.

Слід зазначити, що наведені доводи позивач всупереч вимог щодо форми і змісту позовної заяви не підтверджує належними доказами.

Позивач у позовній заяві покликається на ст.ст. 16, 22, 23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України.

Згідно ст. 22 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати (Стаття 94 ЦК України, особисті немайнові права юридичної особи).

Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Згідно ст. 56 Конституції України Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

В абзаці другому пункту 5 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_4 України від 31.03.1995 р. №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відтак, позивачем у даному випадку в позові не зазначено, в чому полягають втрати немайнового характеру позивача ФГ «Рисовський», які є підставою для відшкодування моральної шкоди, не обґрунтовано зниження прибутку фермерського господарства внаслідок дій відповідача, неможливості сплати ним соціальних внесків та покращення житлових умов у звязку з бездіяльністю відповідача.

Позивачем не доведено, як саме відповідач своїми діями позбавив позивача можливості займатися обраним видом підприємницької діяльності, так як Фермерське господарство перебуває у стані припинення з 2008 року з іншої підстави.

Апеляційний суд також погоджується з висновком апеляційного суду у справі 914/340/15, про те, що позивач не був обмежений у виборі місця розташування торгових точок з продажу продукції сільського фермерського господарства, враховуючи, що така може реалізовуватися як на ринках, так і в будь-яких закладах роздрібної продуктової торгівлі як у м. Львові, так і в інших районах та містах області чи за її межами, з врахуванням наявності у нього перевізних бджолопавільйонів. А тому, доводи позивача, що його моральні страждання, повязані з матеріальним станом через неможливість реалізації продукції на зазначених вище земельних ділянках є необґрунтованими.

У справі «ОСОБА_3 проти України» ОСОБА_3 як заявнику ОСОБА_4 присуджено 8000 євро відшкодування моральної шкоди. Суд зазначив, що рішення суду від 10 березня 1994 року, яке не було оскаржене та набрало законної сили, не було виконано. Як наслідок, строк невиконання рішення суду у цій справі перевищив сімнадцять років. За відсутності будь-яких заперечень з боку Уряду Суд вважає, що право заявника використовувати чотири гектари землі для ведення фермерського господарства, яке ґрунтувалось на рішенні 1992 року, становило «майно», яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу.

Далі Суд зазначає, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій би формі вони не закріплювалися в національному правопорядку. Уряд у цій справі не довів, що заявник на практиці мав можливість скористатись ефективними засобами захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню або забезпечили заявнику відповідне відшкодування. (п.82).

Тобто з аналізу вищенаведених обставин та висновків ОСОБА_4, вбачається виникнення у заявника та фермерського господарства права «на майно» за рішенням відповідного органу та за судовими рішеннями. Крім того, вбачаються вчинювані заявником дії на виконання рішення суду, відкриття виконавчого провадження тощо.

У даній справі за позовом ФГ не вбачається виникнення у позивача права на майно, фермерським товариством не доведено звернення до відповідача з належною заявою від імені фермерського господарства у встановленому законом порядку, як і не доведено вчинення дій та використання відповідних доступних парових механізмів на виконання рішення адміністративного суду, ініціювання відкриття виконавчого провадження тощо.

Відтак, зважаючи на вищенаведене, апеляційний суд вважає, що доводи позивача в частині вимог про стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, а тому рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення моральної шкоди слід скасувати.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення 116.700,00 грн. матеріальної шкоди у вигляді неотриманого доходу від реалізації продукції бджільництва, слід зазначити наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 22 Цивільного кодексу України Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

З аналізу наведених норм права вбачається, що загальна норма, закріплена ст. 1166 ЦК України, передбачає наявність у складі цивільного правопорушення усіх чотирьох елементів його складу. Спеціальна норма, зокрема ст. 1173 ЦК України, для відшкодування завданої шкоди, передбачає лише встановлення трьох елементів складу цивільного правопорушення (наявність шкоди, протиправна поведінка та причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою), не враховуючи вину заподіювача шкоди.

Відтак, необхідною умовою для стягнення шкоди, завданої внаслідок неправомірних рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, є факт неправомірності діяння цього органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діяннями і заподіяною шкодою. У разі відсутності хоча б одного з наведених елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання. При цьому, наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Відтак, враховуючи, що предметом спору є стягнення шкоди у вигляді неодержаного доходу (упущеної вигоди) внаслідок протиправної поведінки відповідача, позивачу необхідно довести склад цивільного правопорушення, його підстави та розмір неодержаних доходів.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, для розрахунку суми неодержаних доходів (упущеної вигоди) позивач використав середньостатистичні показники та ринкові ціни (жодних доказів на підтвердження вказаних показників та ринкових цін до матеріалів справи не долучено). Також, позивач в розрахунку посилається на довідки статистики, які до матеріалів справи не долучено.

Крім того, апеляційний суд зазначає про недоведення самого факту наявності у позивача бджолопродукції у зазначеній кількості; відповідності ціни одиниці продукції за усі визначені в розрахунку роки ціні, яка фактично зазначена у цьому розрахунку; розміру зарплати торгового працівника в сумі 3200,0 грн. за усі місяці в зазначеному спірному періоді; фактичної наявності 100 бджолосімей, їх продуктивності; відсутності даних про фактичну вартість можливо реалізованого меду в інших точках продажу, зважаючи, що бджоли виробляють мед незалежно від можливості подальшої його реалізації чи відсутності такої, а також про відсутність можливості реалізації зазначеної бджоло продукції в іншому місці.

Отже, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 116.700,00 грн. у вигляді неотриманого доходу від реалізації виробленої продукції бджільництва є необґрунтованими та безпідставними, що є підставою для відмови в позові.

А відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що передбачені ст. 277 ГПК України підстави для скасування рішення господарського суду Львівської області від 25.09.2017 у справі № 914/1633/17 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в розмірі 116 700,0 грн. - відсутні, а відтак, оскаржуване рішення суду в цій частині слід залишити без змін.

Згідно ст.ст. 74, 76, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування; обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У звязку з частковим скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційний суд проводить перерозподіл судового збору.

Згідно ст. 129 ч.9 ГПК України У випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи всі обставини справи, предмет позову, положення Закону України «про судовий збір», апеляційний суд вважає залишити сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги за скаржником.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 272, 276, 277, 282 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу Львівської міської ради №2901/вих-860 від 30.10.2017 задоволити.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 25.09.2017 у справі № 914/1633/17 скасувати в частині задоволення позову про стягнення з Львівської міської ради на користь Фермерського господарства «Рисовський» 39 218,0 грн. моральної шкоди. В цій частині ухвалити нове рішення:

У позові Фермерського господарства «Рисовський» до Львівської міської ради про стягнення 39 218,0 грн. моральної шкоди відмовити.

3. В решті рішення Господарського суду Львівської області від 25.09.2017 у справі № 914/1633/17 залишити без змін.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови виготовлений 22.01.2018 р.

Головуючий суддя Бонк Т.Б.

Судді Кравчук Н.М.

ОСОБА_1