КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2018 р. Справа№ 911/2144/17
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Куксова В.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі Даниленко Т.О.

за участю представників сторін зазначених у протоколі судового засідання від 24.01.2018р.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

на рішення господарського суду Київської області від 02.10.2017р.

у справі № 911/2144/17 (Суддя Конюх О.В.)

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до відповідачів: 1) Бориспільської міської ради

2) Військової частини НОМЕР_1

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1) Міністерство інфраструктури України

2) Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Київській області

про визнання права власності.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 02.10.2017р. у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з винесеним рішенням суду Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 02.10.2017р. у справі № 911/2144/17 та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" та визнати за Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" право власності на будівлю ДПСП інв. №39001.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушено або неправильне застосоване норми матеріального та процесуального права, а також не взято до уваги, на думку апелянта, відповідно до статуту апелянта, майно аеропорту становлять необоротні і оборотні активи, а також інші цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі аеропорту. Майно аеропорту є державною власністю та належить йому на праві господарського відання. Здійснюючи право на господарське відання, аеропорт володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, закріпленим за ним, вчиняючи щодо нього будь-які дії, що не суперечать законодавству та цьому статуту, за погодженням з Уповноваженими органом управління. Таким чином, на думку апелянта, право господарського відання, ніяким чином не обмежує права Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" набувати права власності на будь яке майно, що не заборонено законом. Право господарського відання, впливає лише на право розпорядження майном, в частині погодження з Уповноваженим органом. Все майно, яке на даний час належить ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" є власність аеропорту, та зареєстровано за ним на праві власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином доводи, суду першої інстанції, що ДП"Міжнародний аеропорт "Бориспіль" не може бути визнаним власником будівлі ДПСП за набувальною власністю є таким що не ґрунтуються на нормі закону.

Також зазначив, що на час подачі позову до суду позивачу не було відомо, що інші особи претендують на право власності на спірну будівлю та відповідні позови не заявлялись.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.11.2017р. апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Куксова В.В., суддів: Іонніковій І.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2017р. апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на рішення господарського суду Київської області від 02.10.2017р. прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження у справі № 911/2144/17. Розгляд справи призначено на 13.12.2017р.

27.11.2017р. через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника третьої особи 1 надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких третя особа 1 повідомила суд що майно аеропорту є державною власністю і належить йому на праві господарського відання, суб`єктом управління якого є Міністерство інфраструктури України, а відтак виключне право звернення з позовом до суду про визнання права власності на спірний об`єкт належить Міністерству інфраструктури України. Тому, на думку третьої особи 1, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, виходячи з цього просив апеляційний суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

13.12.2017р. через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача 2 надійшло клопотання про приєднання письмових доказів до матеріалів справи, а саме Довідку про перебування на балансі Військової частини НОМЕР_1 будівлі №350/133/330/875/пс від 12.12.2017р., копію Інвентарної картки № 1, копію картки обліку будівлі 1, копію схеми розміщення службових приміщень в будівлі КДП на першому та на другому поверсі та інші.

В судове засідання 13.12.2017р. представник третьої особи 1 не з`явився, клопотань та заяв не подав та не надіслав.

В судовому засіданні 13.12.2017р. представниками позивача, відповідачами 1,2 подано клопотання про продовження строку вирішення спору, відповідно до статті 69 Господарського процесуального кодексу України

Апеляційний господарський суд, за результатами судового засідання від 13.12.2017 р., дійшов висновку продовжити строк вирішення спору та відкласти розгляд справи на 24.01.2018р. в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою представника третьої особи 1 в судове засідання.

Представник позивача у судове засідання 24.01.2018р. з`явився, підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив суд задовольнити її, рішення Господарського суду Київської області від 02.10.2017р. у справі №911/2144/17 скасувати, прийняти нове яким задовольнити позовні вимоги та визнати право власності на будівлю ДПСП інв. №39001 за Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль".

Представники відповідача 2 та третьої особи 1, у судовому засіданні 24.01.2018р. проти задоволення апеляційної скарги заперечили в повному обсязі, просили суд відмовити в її задоволені, оскаржуване рішення залиши без змін.

Представник третьої особи 2 залишив вирішення питання щодо апеляційної скарги на розсуд суду.

Представник відповідача 1 у судове засідання 24.01.2018р. не з`явився, про неявку суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.

Судовою колегією встановлено, що неявка представників відповідача 1 не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності відповідача 1 є можливим.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне. Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення має бути залишено без змін.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

Відповідно до Наказу Міністерства транспорту України від 01.03.1993 №15 реорганізовано Бориспільське авіапідприємство, а на його базі створено державні підприємства: Регіональна дирекція компанії "Авіалінії України" та міжнародний аеропорт "Бориспіль".

В своєму позові, а також в апеляційній скарзі позивач твердить, що на момент поділу майна у 1993 році до ДП МА "Бориспіль" відійшов будинок диспетчерський пункт системи посадки, інв. №39001, який знаходиться на території аеропорту "Бориспіль" в межах міста Бориспіль, Київської області та досі перебуває у володінні аеропорту. На підставі наведеного, позивач, керуючись ст. 344 Цивільного кодексу України, просить суд визнати право власності на будівлю диспетчерський пункт системи посадки, інв. №39001, за набувальною давністю.

З інвентарної карточки №39001 вбачається, що спірне майно обліковується на балансі державного підприємства "Міжнародний аеропорт Бориспіль".

Згідно статуту Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 28.09.2016, державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" є державним комерційним підприємством цивільної авіації, яке засноване на державній власності та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.

Згідно з пунктами 4.1, 4.2 статуту державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 28.09.2016 майно аеропорту становлять необоротні і оборотні активи, а також інші цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі аеропорту. Майно аеропорту є державною власністю і належить йому на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, аеропорт володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, закріпленим за ним, вчиняючи щодо нього будь-які дії, що не суперечать законодавству та цьому статуту, за погодженням з уповноваженим органом управління.

Частиною 1 статті 5 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" Кабінет Міністрів України є суб`єктом управління, що визначає об`єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об`єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб`єктам управління, визначеним цим законом.

Відповідно до абзацу 5 ч.1 ст. 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" вбачається, що суб`єкти управління об`єктами державної власності є міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи.

Пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" передбачено, що об`єктами управління державної власності є, зокрема, майно, яке передане державним комерційним підприємствам, установам та організаціям.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство інфраструктури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 №460, Міністерство інфраструктури України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері автомобільного, залізничного, морського та річкового транспорту, надання послуг поштового, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері авіаційного транспорту та використання повітряного простору України, дорожнього господарства навігаційного-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного мореплавства, з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, а також державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного мореплавства).

Міністерство інфраструктури України виконує функції з управління об`єктами державної власності підприємств, установ, організацій, що належать до сфери його управління, відповідно до господарського кодексу України, Закону України "Про управління об`єктами державної власності", розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.03.2011 №265 "Питання управління Міністерством інфраструктури об`єктами державної власності", Положення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне, що об`єкти державного майна, які належать на праві господарського відання ДП "МА Бориспіль", є державним майном, суб`єктом управління якого є Міністерство інфраструктури України, а відтак виключне право звернення з позовом про визнання права власності на спірний об`єкт належить Міністерству інфраструктури України. Разом з тим, суд зазначає, що державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" не може бути власником спірного майна.

Апеляційний суд зазначає, що вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої порушено провадження у справі належним позивачем.

Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед такою особою,і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб.

Належний позивач це особа, якій належить право вимоги за пред`явленим позовом.

З огляду на те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в розумінні ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження обґрунтованого та законного права набути у власність спірний об`єкт, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що державне підприємство "Міжнародний аеропорт Бориспіль" є неналежним позивачем у справі, а від так в задоволені позову слід відмовити.

Що стосується доводів викладених в апеляційній скарзі, стосовно того що позивач може бути визнаний власником будівлі ДПСП за набувальною давністю, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Апелянт твердив про те, що більше 10 років відкрито добросовісно користується спірним об`єктом без будь-якого визначення свого речового права та без будь-яких рішень власника майна стосовно витребування від державного підприємства вказаного майна або стосовно розпорядження вказаним майном, а відтак, на твердження апелянта, отримав право набути вказане майно у власність за набувальною давністю.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, слід зазначити наступне, що право власності може набуватись різними способами, які поділяються на дві групи: первинні, тобто такі, які не залежать від прав попереднього власника на майно, та похідні, за яких право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва.

Похідними способами набуття права власності, зазвичай, є різні договори: купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, оренди з викупом, а також спадкування майна або правонаступництво щодо майна юридичних осіб або публічно-правових утворень.

Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів.

За ЦК до первинного способу набуття права власності, зокрема та не виключно, відноситься набуття права власності за набувальною давністю на окремі об`єкти (ст. 344 ЦК).

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов.

Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

Виходячи з аналізу ст. 344 Цивільного кодексу вбачається, що позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

При набувальній давності тягар доказування добросовісності лягає на зацікавлену сторону тобто на позивача.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що позивачем не доведено факту безтитульного набуття спірної будівлі. Так, пунктом 2.1 Наказу від 01.03.1993 №15 Про реорганізацію Бориспільського авіапідприємства було передбачено в місячний строк подання на затвердження Статутів регіональної дирекції компанії Авіалінії України та Міжнародного аеропорту Бориспіль, а пунктом 2.2 вказаного наказу було передбачено призначення комісії для визначення переліку та здійснення передачі основних фондів, оборотних коштів створеним державним підприємствам за станом на 01.04.1993.

Також з матеріалів справи вбачається, що місцевим господарським судом багаторазово ухвалами витребовувалось у позивача відповідний Акт приймання-передачі для встановлення переліку майна, яке було передане позивачу за результатами згаданої реорганізації, та затверджений Статут в редакції на момент створення для встановлення правового режиму майна, яке було передано в результаті реорганізації. Зазначені документи позивачем подані не були.

Разом з тим, ДП МА "Бориспіль" вказує про те, що спірне майно також перебуває на балансі військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, на підтвердження чого долучив лист останнього, в якому відповідач 2 вказує, що документ, що підтверджує належність будівлі до військової частини НОМЕР_1 є формуляр на аеродром "Бориспіль" інвентарний номер №2728 та інвентарна картка №39 згідно якої будівля знаходиться на бухгалтерському обліку військової частини.

Однак, клопотань в порядку ст. 38 Господарського процесуального кодексу України (в редакції що діяла на момент винесення оскаржуваного рішення) про витребування відповідних документів у відповідача 2 позивачем не заявлялось.

Жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України про те, що на це майно право претендувати за набувальною давністю має лише позивач не надав, не подано і доказів того, що тягар по утриманню спірного майна весь цей час здійснював позивач, а не відповідач 2.

Згідно до ст. 74, 77 ГПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

До матеріалів справи не подано і документів та доказів, які свідчать про те, що позивач з 1993 року відкрито, з відома відповідача 1, відповідача 2, третьої особи 1, третьої особи 2 та всіх інших третіх осіб володіє та користується спірними об`єктом та несе тягар його утримання. Більше того, сам позивач твердить, що спірне майно знаходиться також і на балансі ВЧ НОМЕР_1 , яка ним користується.

За таких обставин, позивачем не доведено та не обґрунтовано належними та допустимими доказами добросовісного, відкритого, безперервного володіння та користування спірним об`єктом протягом строку, який встановлений законом для виникнення права звернення до суду про набуття права власності за набувальною давністю.

Зазначене є окремою підставою для відмови в задоволенні позову державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" про визнання права власності на будівлю - диспетчерський пункт системи посадки, інв. №39001.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи встановлені апеляційним судом обставини, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, заявлені позивачем вимоги підлягають частковому задоволенню.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 02.10.2017р. у справі № 911/2144/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на рішення Господарського суду Київської області від 02.10.2017р. у справі № 911/2144/17 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 02.10.2017р. у справі № 911/2144/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/2144/17 повернути Господарському суду Київської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до суду касаційної інстанції у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко