ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
У Х В А Л А

"02" лютого 2018 р. Справа № 902/866/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали заяви Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" б/н від 16.01.2018 р. про видачу дублікату судового наказу від 21.07.2015 р. та поновлення строку для пред'явлення наказу у справі

за позовом: Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", м.Дніпропетровськ

до: Фізичної особи-підприємця Сергєєвої Людмили Іванівни, м.Вінниця

про стягнення 5 689,51 грн заборгованості

За участю секретаря судового засідання Василишеної Н.О.

За участю представників:

позивача: Сивенюк Олександр Миколайович, довіреність № 8180-К-О від 21.08.2017 р.

відповідача: не з'явився.

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Господарського суду Вінницької області перебувала справа № 902/866/15 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до Фізичної особи-підприємця Сергєєвої Людмили Іванівни про стягнення 5 689 грн 51 коп. заборгованості.

08.07.2015 р. у справі № 902/866/15 винесено рішення, яким позов задоволено повністю.

21.07.2015 р. на виконання вказаного рішення суду видано наказ, який надіслано на адресу стягувача.

24.01.2018 р. до суду надійшла заява Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" б/н від 16.01.2018 р. про видачу дублікату наказу Господарського суду Вінницької області від 21.07.2015 р., в зв'язку з його втратою та поновлення строку для пред'явлення наказу.

Відповідно до автоматизованого розподілу документообігу суду від 24.01.2018 р. вказану заяву розподілено судді Банасько О.О.

Ухвалою суду від 25.01.2017 р. заяву б/н від 16.01.2018 р. Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" призначено до розгляду в судовому засіданні на 02.02.2018 р.

В судове засідання 02.02.2018 р. представник відповідача (боржника) не з'явився, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином ухвалою суду, яка надсилалась йому рекомендованою кореспонденцією.

Факт належного повідомлення останнього підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення № 270.

Відповідно до ч. 2 ст. 329 ГПК України заява про поновлення пропущеного строку подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, і розглядається в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Їхня неявка не є перешкодою для вирішення питання про поновлення пропущеного строку. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк.

З огляду на вказане суд дійшов висновку про розгляд даної заяви за відсутності представника відповідача (боржника).

Розгляд заяви ПАТ "КБ "Приватбанк" здійснюється із фіксуванням судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу

Розглянувши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення учасників процесу, судом встановлено наступне.

Представником позивача (стягувача) в судовому засіданні підтримано вимоги викладені в заяві ПАТ "КБ "Приватбанк" в повному обсязі, надавши до суду довідку про втрату наказу від 29.01.2018 р., відповідь відділу ДВС вих. № 86247/15.26-25/23 від 28.12.2017 р. стосовно відсутності відкритих виконавчих проваджень щодо стягнення з Сергеєвої Л.І. заборгованості на користь ПАТ "КБ "Приватбанк" та клопотання від 02.02.2018 р. про долучення до матеріалів справи зазначених документів.

Розглянувши дану заяву та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається із змісту поданої заяви позивача (стягувача) остання мотивована втратою виданого Господарським судом Вінницької області наказу від 21.07.2015 р. при пересилці та пропуском строку пред'явлення зазначеного наказу до виконання.

Із наявних матеріалів справи, судом встановлено, 08.07.2015 р. Господарським судом Вінницької області було прийнято рішення по справі № 902/866/15, яким позов задоволено повністю та стягнуто з Фізичної особи - підприємця Сергєєвої Людмили Іванівни на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк"" 5 476 грн 27 коп. - заборгованості за кредитом, 154 грн 66 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 09 грн 29 коп. - пені, 49 грн 29 коп. - заборгованості по комісії за користування кредитом, 1 827 грн 00 коп. - відшкодування витрат пов'язаних зі сплатою судового збору.

21.07.2015 р. на виконання вказаного рішення суду видано наказ, який надіслано на адресу стягувача.

24.01.2018 р. до суду надійшла заява Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк"" б/н від 16.01.2018 р. про видачу дублікату наказу Господарського суду Вінницької області від 21.07.2015 р., в зв'язку з його втратою та поновлення строку для пред'явлення наказу.

На підтвердження втрати наказу Господарського суду Вінницької області від 21.07.2015 р. позивачем (стягувачем) надано довідку ПАТ "КБ "Приватбанк" б/н від 29.01.2018 р. про втрату наказу та лист Центрального відділу ДВС м. Вінниця головного територіального управління юстиції у Вінницькій області вих. № 86247/15.25-25/23 від 28.12.2017 р. відповідно до якого згідно перевірки даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень в Центральному відділу ДВС м. Вінниця відсутні відкритті виконавчі провадження щодо стягнення з Сергеєвої Людмили Іванівни (ІДН НОМЕР_1) заборгованості на користь ПАТ "КБ "Приватбанк".

Крім того, до заяви долучено платіжне доручення № BOK36B166A від 16.01.2018 р. про сплату судового збору за видачу дубліката наказу.

З урахуванням встановлених обставин суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Відповідно до статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі ст.327 Господарського процесуального кодексу України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до п.19.4 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред'явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. За видачу стягувачу дубліката виконавчого документа справляється судовий збір у розмірі 0,03 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.

В обґрунтування вимог заяви позивача (стягувача) додано довідку ПАТ "КБ "Приватбанк" б/н від 29.01.2018 р. про втрату наказу та лист Центрального відділу ДВС м. Вінниця головного територіального управління юстиції у Вінницькій області вих. № 86247/15.25-25/23 від 28.12.2017 р. відповідно до якого згідно перевірки даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень в Центральному відділу ДВС м. Вінниця відсутні відкритті виконавчі провадження щодо стягнення з Сергеєвої Людмили Іванівни (ІДН НОМЕР_1) заборгованості на користь ПАТ "КБ "Приватбанк".

Також до заяви позивачем долучено платіжне доручення № BOK36B166A від 16.01.2018 р. про сплату судового збору за видачу дублікату наказу.

Поряд з цим, в заяві ПАТ "КБ "Приватбанк" міститься клопотання про поновлення строку пред'явлення наказу Господарського суду Вінницької області від 21.07.2015 р. до виконання з посиланням на приписи ч. 1 ст. 329 ГПК України відповідно до якої у разі пропуску строку для пред'явлення наказу, судового наказу до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Розглянувши дане клопотання позивача (стягувача), суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів регламентовані Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 р., виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 р. (ЗУ "Про виконавче провадження"), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У розумінні Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 р., виконавчі дії виконавець вчиняє під час здійснення виконавчого провадження, а виконавче провадження, відповідно, - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень.

При цьому з матеріалів даної справи вбачається, що до 05.10.2016 здійснення виконавчих дій по відповідному виконавчому документу розпочато не було.

У п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року передбачено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Із аналізу змісту наведеної вище норми суд приходить до висновку, що за напрямом темпоральної дії вказана норма являється нормою зворотної дії (ретроактивна форма дії закону в часі), тобто з моменту набрання чинності положеннями Закону України "Про виконавче провадження" в редакції Закону України від 02.06.2016 р. № 1404-VIII п.5 Прикінцевих та перехідних положень Закону поширюється на всі правовідносини, які виникли як до так і після набуття чинності Законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції Закону України від 02.06.2016 р. виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Згідно із ч. 2 ст. 12 ЗУ "Про виконавче провадження" строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Судом встановлено, що наказ Господарського суду Вінницької області від 21.07.2015 р. у справі № 902/866/15 видано на виконання рішення Господарського суду Вінницької області від 08.07.2015 р.

Рішення господарського суду Вінницької області від 08.07.2015 р. у відповідності до приписів ч. 5 ст. 85 ГПК України (в редакції чинній на момент її винесення) набрало законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу подано не було (21.07.2015 р.).

Таким чином, враховуючи викладене, строк пред'явлення наказу у даній справі до виконання, становить три роки з моменту набрання законної сили рішення господарського суду Вінницької області від 08.07.2015 р., тобто до 21.07.2018 р. включно.

Аналогічна позиція стосовно пред'явлення строку наказу до виконання з моменту вступу Закону України від 02.06.2016 р. № 1404-VIII в силу викладена у постановах Вищого господарського суду України від 28.09.2017 р. у справі № 921/70/13-г, від 27.11.2017 р. у справі № 41/904/334/2013.

За вказаних обставин, заяву про видачу дублікату наказу позивачем (стягувачем) подано в межах строку, встановленого для пред'явлення наказу до виконання, в зв'язку з чим підстави для задоволення клопотання позивача (стягувача) про поновлення строку наказу до виконання відсутні.

З огляду на вказане у своїй сукупності, суд дійшов висновку про задоволення заяви позивача (стягувача) б/н від 16.01.2018 р. в частині її вимог стосовно видачі дублікату наказу Господарського суду Вінницької області від 21.07.2015 р. та відмову в задоволенні зазначеної заяви в частинні її вимог про поновлення строку даного наказу до виконання.

Дійшовши висновку про видачу дублікату наказу судом взято до уваги наступне.

Значення обов'язковості виконання рішення суду висловлено в правовій позиції Європейського суду з прав людини в Рішенні у справі "Деркач та Палек проти України" (Заяви №№ 34297/02 та 39574/02) від 21.12.2004 р. Суд знову наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, пункт передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід'ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 (див. "Бурдов проти Росії", заява №589498/00, п. 34). Аналогічний висновок міститься і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції", Reports of Judgments and Decisions, 1997-II, с. 510, п.40).

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 р. № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у рішенні "У справі за конституційним зверненням акціонерної компанії "Харківобленерго" щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 17, пункту 8 частини першої статті 26, частини першої статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" № 5-рп/2013 від 26.06.2013 р. послався на практику Європейського суду з прав людини, який в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 р. вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) як джерело права.

Стаття 6 Конвенції з прав людини гарантує кожному право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.

У вирішенні питання про відновлення строку для пред'явлення наказу до виконання суди повинні враховувати правові принципи, визначені Конвенцією, які знаходять своє розширене тлумачення в рішеннях Європейського суду.

Так, у рішенні Європейського суду в справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України (заява № 48553/99) від 25.07.2002 р. зазначено, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1, повинне тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права, як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів ("Брумареску проти Румунії").

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі "Агрокомплекс проти України" (заява № 23465/03) від 06.10.2011 р. існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу (серед інших рішень, рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, та інші справи, зазначені в цій).

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (справа "Юрій Миколайович Іванов проти України", заява № 40450/04, рішення від 15.10.2009 р.).

Виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід'ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу ("Бурдов проти Росії", комюніке Секретаря Суду 07.05.2002 р.; рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997 р., рішення у справі "Ромашов проти України" від 27.07.2004 р. (заява № 67534/01).

У рішенні від 17.05.2005 р. по справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії ст.6 Конвенції.

У п. 43 рішення Європейського суду від 20.07.2004 р. у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00), яке загадувалось вище, суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Беручи до уваги викладене та керуючись ст.ст.18, 46, 232, 233, 234, 235, 240, 242, 326, 329, п.п.19.4 п.1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ :

1. Заяву Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" б/н від 16.01.2018 р. про видачу дублікату судового наказу від 21.07.2015 р. та поновлення строку для пред'явлення наказу задовольнити частково.

2. Видати стягувачу - Публічному акціонерному товариству комерційний банк "Приватбанк" - дублікат наказу Господарського суду Вінницької області від 21.07.2015 р. у справі № 902/866/15.

3. Відмовити в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" б/н від 16.01.2018 р. щодо поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання.

4. Згідно з приписами ст.235 ГПК України ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Ухвали, постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

5. За приписами п.22 ч.1 ст.255, п.п.19.4 п.1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України ухвалу про поновлення, відмову у поновленні пропущеного строку для пред'явлення наказу до виконання та про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржено окремо від рішення суду першої інстанції до Рівненського апеляційного господарського суду.

6. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Примірник ухвали надіслати сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Дата складання повного тексту ухвали 05.02.2018 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 4 прим.:

1 - до справи.

2, 3 - позивачу - вул.Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, 49094: для листування: а/с 1800, м. Дніпро, 49027.

4 - відповідачу - АДРЕСА_1.