КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2018 р. Справа№ 910/13989/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 17.01.2018 року.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду міста Києва від 15.11.2017 року

у справі № 910/13989/17 суддя Трофименко Т.Ю. повний текст складено 20.11.2017 року

за позовом Комунального підприємства "Київський метрополітен"

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

про стягнення 285 902,44 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 15.11.2017 року у справі №910/13989/17 позовні вимоги задоволено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду м. Києва від 15.11.2017 року у справі №910/13989/17 повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом першої інстанції прийнято поспішне рішення і не в повній мірі вивчено матеріали справи та досліджено докази по даній справі. Вважаємо зазначене рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та винесення Рішення, яке прямо суперечить чинному законодавству.

Так, апелянт вказує, що позивач приховав обаствину де з 01.04.2015 року припинив подачу електроенергії у орендоване приміщення, чим унеможливлював використання орендованих приміщень за їх цільовим призначенням.

Відповідно до ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України, наймач звільняється від плати за весь час протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Тому, рішення суду в частині стягнення з Відповідача заборгованості у розмірі 285719,33грн., 3% річних у розмірі 31,18 грн., 151,93грн. - пені та витрат по сплаті судового збору у розмірі 4288,54 грн. є абсолютно безпідставними.

Також, апелянт зазначає, що господарським судом м. Києва не застосовано норми норми ГПК України щодо відкладення розгляду справи, та було винесено Рішення за відсутності представника Відповідача, що позбавило останнього права на захист.

03.10.2017 року прийнятий Закон України N 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів".

Відповідно до Прикінцевих положень вказаного закону " 1. Цей Закон набирає чинності з дня початку роботи Верховного Суду, визначеного рішенням його Пленуму відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно постанови N 2 Пленуму Верховного Суду від 30.11.2017 року "Про визначення дня початку роботи Верховного Суду", визначено днем початку роботи Верховного Суду 15 грудня 2017 року.

Отже, з 15.12.2017 року набрав чинності Закон № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів".

Згідно з цим Законом Господарський процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.12.2017 року апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 було прийнято до провадження, відновлено строк на подання апеляційної скарги та призначено розгляд справи на 17.01.2018 року.

Відповідач до судового засідання, що відбулось 17.01.2018 року, не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов'язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов'язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.

Відповідач, згідно з поданою до суду 15.01.2018 року заявою, повідомляє апеляційний суд, що на дане судове засідання з'явитись не має можливості, у зв'язку з проходженням стаціонарного лікування з 04.01.2018 року по 12.01.2018 року та від'їздом 15.01.2018 року на реабілітацію до стаціонарного санаторію у місто Свалява.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідач був обізнаний про подання ним апеляційної скарги та про її розгляд в Київському апеляційному господарському суді та не був позбавлений можливості залучити представника для участі у судовому засіданні.

Клопотань щодо відкладення розгляду справи від відповідача до Київського апеляційного господарського суду не надходило.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

15.10.2011 року між Комунальним підприємством "Київський метрополітен" (орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (орендар) було укладено договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду № 224У(Ор)-11 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору орендодавець на підставі рішення Київради № 1016/4454 від 08.07.2010 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину вестибюлю) (далі - об'єкт оренди) за адресою: станція метро "Палац Україна" для торгівлі непродовольчими товарами, реалізації друкованих видань, торгівлі квітами, банківської установи.

Згідно з п. 2.1. договору об'єктом оренди є частина вестибюлю, визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект" тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендар), загальною площею 43,8 кв. м.

Об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі Комунального підприємства "Київський метрополітен" (п. 2.4. договору).

Пунктом 3.1. договору передбачено, що за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі рішення Київради № 1016/4454 від 88.07.2010 та Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва та на дату підписання договору місячний розмір якої в цілому за об'єкт станом на серпень 2011 складає 14820,96 грн. без ПДВ.

За умовами п. 3.2. договору розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць.

Згідно з п. 3.4. двору додатково орендар сплачує орендодавцю разом з орендною платою податок на додану вартість у розмірах та порядку, визначених законодавством України, який сплачується орендодавцем разом з орендною платою.

Оплата по договору проводиться орендарем починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. Останнім днем сплати орендної плати є дата підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об'єкта оренди орендодавцеві (п. 3.5. договору).

Відповідно до п. 3.6. договору орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 10 (десятого) числа поточного місяця на рахунок орендодавця.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що орендодавець зобов'язаний протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього договору з додатками передати, а орендар прийняти по акту приймання-передачі об'єкт оренди.

Згідно з п. 4.2. договору відповідач зобов'язався вносити орендні платежі своєчасно і в повному обсязі.

Згідно акту приймання-передачі приміщання від 01.11.2011 орендодавець передав, а орендар прийняв частину вестибюлю станції метро "Палац Україна" , визначену тимчасовим огороджуючими конструкціями (кіосками), загальною площею 43,8 кв. м.

Пунктом 6.2. договору передбачено, що за несвоєчасну сплату орендних платежів орендар сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі 0,5% від розміру несплачених орендних платежів за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

Пунктом 9.1. договору сторонами встановлено, що договір діє з 13.10.2011 до 13.10.2014 (два роки 364 дні).

Згідно акту приймання-передачі приміщання від 01.08.2016 року орендодавець прийняв, а орендар передав частину вестибюлю станції метро "Палац Україна", визначену огороджуючи ми конструкціями (кіоском) загальною площею 43, 8 кв.м.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є стягнення 285 902,44 грн. за договором № 224-У (Ор)-11 від 15.10.2011 року, яка складається з заборгованості за орендну плату з урахуванням індексу інфляції в сумі 285 719,33 грн., пені в сумі 151,93 грн., 3% річних в сумі 31,18 грн.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору № 224-Упр (ДВ)-11 від 15.10.2011 не у сплатив позивачу орендну плату за користування об'єктом оренди у період листопада 2015 року по серпень 2016 року, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 285 719,33 грн. 58 коп. Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 151,93 грн. 53 коп. та 3% річних у розмірі 31,18грн. 31 коп. за прострочення сплати орендних платежів за період з листопада 2015 року по серпень 2016 року.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Відповідно до ч.1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

У відповідності до п. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України з наймача справляється плата, за користування майном, розмір, якої встановлюється договором оренди.

Як зазначалось, п. 3.1. договору передбачено, що за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі рішення Київради № 1016/4454 від 88.07.2010 та Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва та на дату підписання договору місячний розмір якої в цілому за об'єкт станом на серпень 2011 складає 14820,96 грн. без ПДВ.

За умовами п. 3.2. договору розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць.

Згідно з п. 3.4. двору додатково орендар сплачує орендодавцю разом з орендною платою податок на додану вартість у розмірах та порядку, визначених законодавством України, який сплачується орендодавцем разом з орендною платою.

Оплата по договору проводиться орендарем починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. Останнім днем сплати орендної плати є дата підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об'єкта оренди орендодавцеві (п. 3.5. договору).

Відповідно до п. 3.6. договору орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 10 (десятого) числа поточного місяця на рахунок орендодавця.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Суд зазначає, що з урахуванням положень статті 795 ЦК України та умов договору, якщо останніми передбачено, що після закінчення або дострокового розірвання договору оренди нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акта приймання-передачі приміщень орендодавцеві, нарахування орендної плати за відповідний період є правомірним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" від 29.05.2013 № 12.

Позивачем долучено до матеріалів справи копію акту приймання - передачі майна від 01.08.2016р. з якого вбачається, що відповідач повернув позивачу частину вестибюлю станції метро "Палац Україна" , визначену тимчасовим огороджуючими конструкціями (кіосками), загальною площею 43,8 кв. м.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно п. 5. ст. 762 Цивільного кодексу України плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За таких обставин, враховуючи дату фактичного повернення відповідачем позивачу об"єкту оренди (а саме - 01.08.2016) та умови вказаного договору про нарахування орендної плати до дати фактичного повернення об'єкту оренди позивачу, суд дійшов висновку, що позивач має право нараховувати орендну плату по дату фактичного повернення об'єкту оренди від відповідача (01.08.2016).

Судом встановлено, що за період з листопада 2015 по 01 серпня 2016 року (включно) позивачем було нараховано орендні платежі за користування об'єктом оренди у загальному розмірі 285 719 грн. 33 коп. (з урахуванням індексу інфляції та ПДВ відповідно до умов договору).

Розмір місячної орендної плати складається із базової ставки орендної плати, зазначеної у Розрахунку орендної плати (Додаток № 2 до Договору № 124-У (ОР)-11 від 25.10.2011) з урахуванням добутку індексів інфляції за попередні місяці (п. 3.2 Договору №№ 124-У (ОР)-11 від 25.10.2011) та з урахуванням ПДВ (п. 3.4 Договору № 124-У (ОР)-11 від 25.10.2011).

Перевіривши зазначені позивачем у розрахунку орендних платежів розміри нарахованих позивачем орендних платежів за період з 01.11.2015 по 01.08.2016, суд дійшов висновку в їх обґрунтованості (на загальну суму 128 719 грн. 33 коп.).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відповідач повинен був сплачувати орендну плату у строк до 10 числа поточного місяця (включно).

З урахуванням викладеного позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 285 719,33 грн. боргу по орендній платі обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач у визначені строки плату за оренду майна повністю не вніс, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" за невиконання зобов'язань за договором оренди, сторони несуть відповідальність, встановлену законодавчими актами України та договором.

Пунктом 6.2. договору передбачено, що за несвоєчасну сплату орендних платежів орендар сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі 0,5% від розміру несплачених орендних платежів за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

При укладанні договору сторони визначили розмір відповідальності за порушення зобов'язання щодо внесення орендної плати.

Згідно ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За приписом частини шостої статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши правильність нарахування позивачем пені , суд приходить до висновку, що розрахунок пені позивачем здійснено з урахуванням умов договору та вимог ч. 6 ст. 232 господарського кодексу України.

В зв'язку з тим, що взяті на себе зобов'язання по сплаті орендної плати відповідач не виконав, він повинен сплатити позивачу, крім суми основного боргу, пеню відповідно до умов договору, розмір якої становить 151,93 грн.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті орендної плати, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 31,18 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 31, 18 грн. - 3% річних.

Щодо доводів апелянта стосовно того, що господарським судом м. Києва не застосовано норми норми ГПК України щодо відкладення розгляду справи, та було винесено Рішення за відсутності представника Відповідача, що позбавило останнього права на захист, колегією суддів до розгляду не приймаються з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов'язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов'язок суду відкласти апеляційний розгляд справи. Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає що суд першої інстанції мав можливість розглянути справу за наявними у ній матеріалами, за відсутності представника відповідача оскільки їх неявка не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Заперечення відповідача до уваги судом не приймається з підстав їх недоведеності та невідповідності фактичним обставинам справи і вимогам закону.

З огляду на викладене позовні вимоги Комунального підприємства "Київський метрополітен" є обґрунтованими та такими, що вірно задоволені судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 15.11.2017 року у справі № 910/13989/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду міста Києва від 15.11.2017 року у справі № 910/31696/15 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 ГПК України покласти на Фізичну особу - підприємця ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2017 року у справі № 910/13989/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2017 року у справі № 910/13989/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/13989/17 повернути до суду першої інстанції.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко