ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2018 року Справа № 915/1138/17

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складi головуючого суддi Мавродієвої М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Долгової А.О.,

представника прокуратури: не з'явився;

представника відповідача-1: не з'явився;

відповідача-2: не з'явився;

представника відповідача-2: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Керівника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області

(55213, Миколаївська обл., м.Первомайськ, вул.І.Виговського, 18) в інтересах держави

до відповідачів:

1) Южноукраїнської міської ради Миколаївської області

(55000, Миколаївській обл., м.Южноукраїнськ, вул.Дружби Народів, 48),

2) Фізичної особи-підприємця Хом'яка Володимира Орестовича

(АДРЕСА_1),

про:

- визнання незаконним та скасування рішення Южноукраїнської міської ради від 27.04.2017 №666 про затвердження технічної документації та надання в користування ФОП Хом'яку Володимиру Орестовичу земельної ділянки площею 0,0066 га (кадастровий номер НОМЕР_1), розташованої біля житлового будинку №40 по вул.Дружби Народів в м.Южноукраїнськ під розміщення та обслуговування стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності;

- визнання недійсним на майбутнє укладеного 10.07.2017 між Южноукраїнською міською радою та ФОП Хом'яком Володимиром Орестовичем (РНОКПП НОМЕР_2) Договору про встановлення особистого строкового сервітуту, яким передано в користування земельну ділянку площею 0,0066 га (кадастровий номер НОМЕР_1), право користування (сервітуту) на яку 10.07.2017 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №21374376;

- зобов'язання ФОП Хом'яка В.О. (РНОКПП НОМЕР_2) повернути територіальній громаді в особі Южноукраїнської міської ради земельну ділянку комунальної власності площею 0,0066 га (кадастровий номер НОМЕР_1), вартістю 55978,56 грн., що розташована біля житлового будинку №40 по вул.Дружби Народів в м.Южноукраїнськ, у придатному для використання стані, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання незаконним та скасування рішення Южноукраїнської міської ради №666 від 27.04.2017 про затвердження технічної документації та надання в користування ФОП Хом'яку В.О. земельної ділянки площею 0,0066 га (кадастровий номер НОМЕР_1), розташованої біля житлового будинку №40 по вул.Дружби Народів в м.Южноукраїнськ під розміщення та обслуговування стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності; визнання недійсним на майбутнє укладеного 10.07.2017 між Южноукраїнською міською радою та ФОП Хом'яком В.О. (РНОКПП НОМЕР_2) договору про встановлення особистого строкового сервітуту, яким передано в користування земельну ділянку площею 0,0066 га (кадастровий номер НОМЕР_1), право користування (сервітуту) на яку 10.07.2017 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №21374376; зобов'язання ФОП Хом'яка В.О. (РНОКПП НОМЕР_2) повернути територіальній громаді в особі Южноукраїнської міської ради земельну ділянку комунальної власності площею 0,0066 га (кадастровий номер НОМЕР_1), вартістю 55978,56 грн., що розташована біля житлового будинку №40 по вул.Дружби Народів в м.Южноукраїнськ, у придатному для використання стані.

В обґрунтування своїх вимог, позивач, посилаючись на положення ст.ст.13, 14, 19, 55, 131-1, 144 Конституції України, ст.ст.2, 15 16, 21, 181, 203, 215, 235, 395, 401, 402, 404, 626, 628, 629 Цивільного кодексу України, ст.ст.3, 12, 83, 93, 98-100, 116, 122-126, 134, 152, 153 Земельного кодексу України, ст.207 Господарського кодексу України, ст.ст.1, 2, 6, 10, 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст.ст.1, 6, 15 Закону України «Про оренду землі», зазначає, що рішення Южноукраїнської міської ради №666 від 27.04.2017 не відповідає вимогам законодавства, а саме порушує цивільні права та інтереси територіальної громади м.Южноукраїнськ, у зв'язку з чим підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а договір про встановлення особистого строкового сервітуту - визнанню недійсним, оскільки правовідносини, які склалися між відповідачами не мають ознак, які б характеризувалися як відносини сервітуту (реалізація права на чужу річ, що полягає у обмеженому користуванні чужою річчю), натомість, умови спірного договору передбачають передачу другому відповідачу права користування земельною ділянкою, належної першому відповідачу, що є характерною ознакою договору оренди землі.

До того ж позивач стверджує, що виходячи зі змісту вищенаведених норм, земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача земельної ділянки, а також в тому разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту, а другий відповідач не є власником сусідньої земельної ділянки та земельна ділянка надається йому для встановлення сервітуту не для усунення недоліків своєї земельної ділянки, а для розміщення та обслуговування тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, тобто здійснення господарської діяльності, що суперечить самій правовій природі сервітуту та меті його надання.

Крім того, позивач зазначає, що спірний договір укладено з порушенням визначеної ст.134 Земельного кодексу України процедури отримання прав на землю, а саме без проведення земельних торгів із продажу права оренди на таку земельну ділянку за результатами яких, на думку позивача, остаточна ставка орендної плати мала становити суму, що є більшою від тої, яка згідно умов спірного договору підлягає сплаті другим відповідачем.

Відповідачі у відзивах на позовну заяву просять суд відмовити в задоволені позовних вимог прокурора в повному обсязі посилаючись на те, що оскаржуване прокурором рішення міської ради та договір строкового сервітуту не суперечать чинному законодавству та не порушують інтересів держави.

До того ж, перший відповідач у своєму відзиві наголошує на порушенні прокурором порядку представництва інтересів держави та взагалі заперечує щодо їх наявності у спірних правовідносинах.

Позивач в своїх поясненнях на відзив першого відповідача зазначає про те, що оскільки порушення інтересів територіальної громади відбулось внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, який у справі виступає відповідачем, незаконного рішення, прокурор звертається із зазначеним позовом як самостійний позивач в інтересах держави, який виражається в інтересах частини українського народу - членів територіальної громади, яка є власником спірної земельної ділянки.

Другий відповідач у своєму відзиві та у додаткових запереченнях зазначає, що спірне рішення міської ради приймалося і спірний договір укладався в порядку встановленому рішенням Южноукраїнської міської ради від 28.01.2016 №73 від 28.01.2016 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Южноукраїнська Миколаївської області», яким встановлено сам порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності та затверджено типовий договір особистого строкового сервітуту. Відповідачами послідовно було виконано всю процедуру встановлену згаданим порядком, а всі обов'язки за договором сервітуту виконуються в повному обсязі. Доводів про нечинність рішення Южноукраїнської міської ради №73 від 28.01.2016 позовна заява прокурора не містить, а встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Позивач в своїх поясненнях на відзив другого відповідача зазначає про те, що рішенням Южноукраїнської міської ради від 23.03.2017 №585 було внесено зміни до рішення міської ради від 28.01.2016 №73 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Южноукраїнська Миколаївської області», на які посилається другий відповідач. З врахуванням цих змін такий порядок визначає механізм розміщення пересувних тимчасових споруд сезонного використання для провадження підприємницької діяльності на території міста Южноукраїнська (п.1.2 додатку №1 до рішення Южноукраїнської міської ради від 23.03.2017 №585), а не стаціонарної тимчасової споруди, якою є спірний об'єкт, а тому спірні правовідносини повинні регулюватися виключно згаданими раніше нормами земельного законодавства.

Під час розгляду справи представники сторін підтримали доводи, викладені в позовній заяві, поясненнях, запереченнях та у відзивах проти позову.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, з 15.12.2017 набрала чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до пп.9) п.1 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України (в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи, що по даній справі суд перейшов до розгляду справи по суті, а також приймаючи до уваги предмет позову, розгляд даної справи продовжувався зі стадії розгляду справи по суті за правилами загального позовного провадження.

В судових засіданнях 22.11.2017, 14.12.2017, 22.12.2017 та 18.01.2018 судом оголошувались перерви.

19.01.2018 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

При прийнятті рішення судом взято до уваги наступне:

27.04.2017 на 24 сесії 7-го скликання Южноукраїнською міською радою Миколаївської області (далі - міська рада) було прийнято рішення №666 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту фізичній особі-підприємцю Хом'яку Володимиру Орестовичу для розміщення та обслуговування стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності біля житлового будинку №40 по вулиці Дружби Народів у місті Южноукраїнську Миколаївської області» (надалі - Рішення №666) (а.с.26).

Вказаним рішенням міська рада затвердила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту ФОП Хом'яку В.О. для розміщення та обслуговування стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності біля житлового будинку №40 по вулиці Дружби Народів у місті Южноукраїнську Миколаївської області, та надала ФОП Хом'яку В.О. земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) під розміщення та обслуговування стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності біля житлового будинку №40 по вулиці Дружби Народів, загальною площею - 0,0066 га, в користування терміном на 5 років із категорії земель за основним цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, за рахунок земель комунальної власності у місті Южноукраїнськ Миколаївської області (пункти 1, 2 рішення).

Пунктом 3 Рішення №666 ФОП Хом'як В.О. було зобов'язано у в місячний строк укласти з міською радою договір про встановлення земельного сервітуту.

На виконання вказаного рішення 10.07.2017 між відповідачами було укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту (надалі - Договір сервітуту) (а.с.23).

В розділі 1 Договору сервітуту відповідачі оговорили, що міська рада на підставі Рішення №666 встановлює особистий строковий сервітут відносно земельної ділянки, що знаходиться в районі житлового будинку №40 по вулиці Дружби Народів в місті Южноукраїнську, в інтересах ФОП Хом'яка В.О. на право розміщення стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, а саме - торгівельного павільйону з реалізації продовольчих товарів. Кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, площа земельної ділянки, на яку поширюється земельний сервітут - 0,006 га.

Пунктом 2.1 Договору сервітуту відповідачі встановили, що особистий строковий сервітут встановлюється терміном на 5 років.

Відповідно до пункту 8.1 Договір сервітуту набуває чинності після підписання його сторонами та державної реєстрації, котра була здійснена 10.07.2017 номер запису про інше речове право 21374376, що підтверджується інформаційною довідкою від 24.10.2017 (а.с.48-50).

Згідно п.2.31 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» поняття, зміст та підстави встановлення і припинення земельного сервітуту визначені главою 32 Цивільного кодексу України (ст.ст.401-406), главою 16 Земельного кодексу України (ст.ст.98-102).

Відповідно до ст.395 Цивільного кодексу України сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Статтею 98 Земельного кодексу України встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею (ч.3 ст.98 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 ст.404 Цивільного кодексу України встановлено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

У відповідності до ст.8 Земельного кодексу України, п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно та в порядку, визначеному Земельним кодексом України.

Крім того, слід зазначити, що перелік цілей, для яких можливо встановити земельний сервітут, визначений ст.99 Земельного кодексу України.

Так, ст.99 Земельного кодексу України встановлено, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів:

а) право проходу та проїзду на велосипеді;

б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху;

в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм);

г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку;

ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку;

д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми;

е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми;

є) право прогону худоби по наявному шляху;

ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд;

з) інші земельні сервітути.

Таким чином, суд приходить до висновку, що правовідносини земельного сервітуту виникають між власниками (володільцями) сусідніх земельних ділянок, а саме між власником земельної ділянки, яка має бути обтяжена сервітутом, тобто, між особою, яка зобов'язана надати свою земельну ділянку в обмежене користування, і особою, яка вимагає встановлення сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки (іншого нерухомого майна), і якій належить право на встановлення земельного сервітуту.

Тобто, земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту.

З матеріалів справи вбачається, що за спірним договором об'єктом особистого строкового сервітуту є земельна ділянка, що знаходиться в районі житлового будинку №40 по вулиці Дружби Народів в місті Южноукраїнськ, загальною площею - 0,006 га (розділ 1 договору).

Проте, ФОП Хом'як В.О. на момент укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту не був ані власником, ані землекористувачем земельної ділянки, чи об'єктів нерухомості, прохід до яких неможливий без використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, а тому не є суб'єктом, який має право вимагати встановлення сервітуту. Цей факт не заперечується міською радою.

Обов'язковою умовою для встановлення сервітуту є умова щодо неможливості задоволення потреби осіб у інший (ніж встановлення сервітуту) спосіб.

Однак, пунктом 2 спірного рішення міської ради передбачено, що земельна ділянка ФОП Хом'як В.О. надається для встановлення сервітуту, не з метою усунення недоліків своєї земельної ділянки, а для розміщення та обслуговування стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності біля згаданого житлового будинку, тобто здійснення господарської діяльності, що суперечить самій правовій природі сервітуту та меті його надання. При цьому відомості про те, що відповідач-2 не має змоги задовольнити свої інтереси іншим способом, ніж розмістити тимчасові споруди саме на спірній земельній ділянці, відсутні.

Під час розгляду справи, відповідач-2 не надав доказів звернення до органу місцевого самоврядування з матою отримання земельної ділянки в користування (оренду) і, що саме помилка чи невірні дії такого органу спричинили спір.

Натомість відповідач-2 стверджує, що спірне рішення міської ради приймалося та спірний договір укладався в порядку встановленому рішенням Южноукраїнської міської ради від 28.01.2016 №73 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Южноукраїнська Миколаївської області», яким встановлено порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності та затверджено типовий договір особистого строкового сервітуту. Тобто, відповідачами послідовно було виконано всю процедуру встановлену згаданим порядком, а всі обов'язки за договором сервітуту виконуються в повному обсязі.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Южноукраїнської міської ради від 28.01.2016 №73 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Южноукраїнська Миколаївської області», з врахуванням внесених до нього змін рішенням Южноукраїнської міської ради від 23.03.2017 №585, такий порядок визначає механізм розміщення пересувних тимчасових споруд сезонного використання для провадження підприємницької діяльності на території міста Южноукраїнська (п.1.2 додатку №1 до рішення Южноукраїнської міської ради від 23.03.2017 №585).

Згідно п.1.3.4 вказаного Порядку, пересувна тимчасова споруда сезонного використання - споруда, яка не має закритого приміщення для тимчасового перебування людей, у якій може бути розміщено торговельне обладнання, яка розміщується виключно у весняно-літньо-осінній період з 15 квітня по 15 жовтня щороку.

Відповідно до акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, складеного головним інспектором будівельного нагляду інспекційного відділу Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області 12.05.2017 (а.с.38-40) спірний об'єкт є стаціонарною тимчасовою спорудою - торгівельним павільйоном для реалізації продовольчих товарів. Таким чином, торгівельний павільйон, належний ФОП Хом'яку В.О. не є спорудою сезонного використання.

До того ж, відповідно до п.1.3 рішення Южноукраїнської міської ради від 23.03.2017 №585 пункт 5 рішення Южноукраїнської міської ради від 28.01.2016 №73 викладено у наступній редакції «Подальший розгляд заяв суб'єктів господарювання на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, що були подані до набрання чинності цим рішенням, здійснюється у відповідності до вимог земельного законодавства».

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки вказане рішення Южноукраїнської міської ради від 23.03.2017 №585, яким внесено зміни до рішення Южноукраїнської міської ради від 28.01.2016 №73, прийнято раніше ніж спірне рішення міської ради та оспорюваний договір, то спірні правовідносини не можуть регулюватися рішенням Южноукраїнської міської ради від 28.01.2016 №73, на яке посилається відповідач-2 в своїх запереченнях проти позову, а мають регулюватись виключно чинним земельним законодавством.

Крім того, як вже зазначалося вище, земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту.

Матеріали справи свідчать про те, що суть правовідносин між сторонами по спірному договору, їх зміст та мета отримання земельної ділянки не відповідає такому правовому інституту, як земельний сервітут.

Тобто, підстав для визнання між сторонами прав на встановлення сервітуту не існувало, а тому у міської ради не було жодних підстав для встановлення сервітутних відносин з відповідачем-2 та відповідно, для прийняття спірного рішення.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Підстави та порядок передачі в оренду земельних ділянок комунальної власності встановлений ст.ст.124, 134 Земельного кодексу України та нормами Закону України «Про оренду землі».

Отже, враховуючи мету укладення спірного договору - провадження підприємницької діяльності, а також оплатний характер цього договору, суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини щодо платного володіння та користування земельною ділянкою для ведення другим відповідачем підприємницької діяльності, що відповідає визначенню оренди землі, наведеному у ст.1 Закону України «Про оренду землі».

Таким чином, передача земельної ділянки повинна була проводитись на умовах оренди в порядку, визначеному ст.ст.124, 134 Земельного кодексу України та згідно положень Закону України «Про оренду землі».

Згідно зі ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5-6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За приписами вищевказаної статті Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд вважає, що правовий зміст спірного договору про встановлення особистого строкового сервітуту суперечить вищезазначеним положенням Цивільному кодексу України, Земельному кодексу України та Закону України «Про оренду землі», адже цей договір не спрямований на реальне настання наслідків, що ними обумовлені.

За приписами ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З вищенаведених підстав є незаконним і оспорюване рішення, яке передувало укладенню спірного договору про встановлення сервітуту.

Фактично наслідком прийняття спірного рішення стало надання другому відповідачу спірної земельної ділянки у строкове користування без дотримання встановленої процедури та підстав, визначених чинним законодавством України.

За таких обставин, суд вважає, що оспорюване прокурором рішення було прийнято міською радою за відсутності відповідних правових підстав.

Відповідно до ст.406 Цивільного кодексу України визнання договору, що є підставою для встановлення сервітуту, недійсним є підставою для припинення і самого сервітуту.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 встановлено, що правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших. Частиною 3 ст.207 Господарського кодексу України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

Оспорюваний договір сервітуту, відноситься до такого виду договорів, за якими повернення сторони в первинне положення практично неможливо, тому у такій ситуації припинення дії договорів, визнаних судом недійсними, відбувається на майбутнє (ст.236 Цивільного кодексу України)

У вирішенні питання про застосування передбачених законом наслідків недійсності правочину, який є оспорюваним (а не нікчемним), господарському суду слід виходити зі змісту позовних вимог. Якщо спір з приводу таких наслідків між сторонами відсутній, у господарського суду немає правових підстав зобов'язувати їх вчиняти дії, прямо передбачені законом, зокрема ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.208 Господарського кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що прокурором заявлено позовну вимогу про застосування наслідків недійсності правочину.

Відповідно до ст.216 Цивільного кодексу України по недійсній угоді кожна із сторін зобов'язана повернути другій все одержане за угодою та, враховуючи, що договір сервітуту підлягає припиненню на майбутнє і двостороння реституція за таким договором не проводиться, передана земельна ділянка, яка перебуває у фактичному користуванні другого відповідача на підставі спірного договору про встановлення сервітуту, підлягає поверненню територіальній громаді м.Южноукраїнськ Миколаївської області в особі Южноукраїнської міської ради.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно зі ст.ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України забезпечення судового процесу доказами покладено виключно на сторони у справі.

Прокурором обґрунтовано належними та допустимими доказами порушення інтересів держави прийняттям оспорюваного рішення та укладанням спірного договору, оскільки саме державою здійснюється особлива охорона землі як національного багатства в силу ст.14 Конституції України, а недотримання першим відповідачем встановленої ст.ст.124,134 Земельного кодексу України та Законом України «Про оренду землі» процедури передачі спірної земельної ділянки другому відповідачу у платне володіння та користування порушує ці інтереси.

Відповідно до вимог ст.121 Конституції України, у випадках, визначених законом, на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді.

Суд відхиляє доводи відповідачів про порушення прокурором порядку представництва інтересів держави та заперечення щодо їх наявності у спірних правовідносинах, оскільки даний позов спрямований на задоволення суспільного інтересу у сфері землекористування, відновлення законності при вирішенні суспільно значимого питання передачі в оренду земельної ділянки, враховуючи, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ст.14 Конституції України); незаконна передача у користування спірної земельної ділянки порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів; дотримання у цій сфері суспільних відносин законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України, сплачений судовий збір підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок відповідачів наступним чином:

- за першою позовною вимогою щодо скасування рішення прийнятого Южноукраїнської міською радою, сплачений судовий збір у сумі 1600,00 грн. підлягає стягненню з органу місцевого самоврядування, який прийняв незаконне рішення - Южноукраїнської міської ради;

- за другою позовною вимогою щодо визнання недійсним договору, укладеного між Южноукраїнської міською радою та ФОП Хом'яком В.О., сплачений судовий збір у сумі 1600,00 грн. підлягає стягненню з обох відповідачів між якими було укладено спірний договір в рівних частках по 800,00 грн.;

- за третьою позовною вимогою щодо зобов'язання ФОП Хом'яка В.О. повернути територіальній громаді міста Южноукраїнська спірну земельну ділянку, сплачений судовий збір у сумі 1600,00 грн. підлягає стягненню з ФОП Хом'яка В.О. в користуванні якого перебуває спірна земельна ділянка.

Таким чином, судовий збір підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок відповідачів в рівних частках по 2400,00 грн.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 185, 191, 233, 238, 241 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити в повному обсязі.

2. Скасувати рішення 24 сесії 7-го скликання Южноукраїнської міської ради Миколаївської області №666 від 27.04.2017 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту фізичній особі-підприємцю Хом'яку Володимиру Орестовичу для розміщення та обслуговування стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності біля житлового будинку №40 по вулиці Дружби Народів у місті Южноукраїнську Миколаївської області».

3. Визнати недійсним на майбутнє договір про встановлення особистого строкового сервітуту від 10.07.2017, укладений між Южноукраїнською міською радою та Фізичною особою-підприємцем Хом'яком Володимиром Орестовичем.

4. Зобов'язати Фізичну особу-підприємця Хом'яка Володимира Орестовича (АДРЕСА_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, відомості про розрахункові рахунки відсутні) повернути територіальній громаді міста Южноукраїнська в особі Южноукраїнської міської ради земельну ділянку площею 0,006 га (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1), що знаходиться в районі житлового будинку №40 по вулиці Дружби Народів в місті Южноукраїнськ Миколаївської області, яка була передана на підставі договору про встановлення особистого строкового сервітуту від 10.07.2017, у стані, що існував до надання її у користування, шляхом підписання акту прийому-передачі.

5. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Хом'яка Володимира Орестовича (АДРЕСА_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, відомості про банківські реквізити відсутні) на користь Прокуратури Миколаївської області (54030, м.Миколаїв, вул.Спаська, 28, , р/р 0340 в ДКСУ м.Києва, МФО820172) 2400,00 грн. судового збору.

6. Стягнути з Южноукраїнської міської ради Миколаївської області (55000, Миколаївській обл., м.Южноукраїнськ, вул.Дружби Народів, 48, , відомості про банківські реквізити відсутні) на користь Прокуратури Миколаївської області (54030, м.Миколаїв, вул.Спаська, 28, , р/р 0340 в ДКСУ м.Києва, МФО820172) 2400,00 грн. судового збору.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до пп.17.5) п.17) ч.1 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення оформлено у відповідності до ст.238 ГПК України

та підписано суддею "29" січня 2018 року.

Суддя М.В. Мавродієва