ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2018 р. Справа № 922/651/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Пелипенко Н.М.

секретар судового засідання Кохан Ю.В.

за участю:

прокурора - Ногіної О.М. (посвідчення № 032167 від 11.02.2015)

представника відповідача-1 - ОСОБА_1 (довіреність № 08-11/3926/2-17 від 27.12.2017)

представник відповідача-2 - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області (вх. №3763 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 10.05.2017 у справі № 922/651/17

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області, м.Харків

до 1) Харківської міської ради, м. Харків

2) Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Відпочинок", м. Харків

про визнання незаконним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року Керівник Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради та Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Відпочинок", в якому просив суд визнати незаконним та скасувати п.8 додатку 1 до рішення 10 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.12.2016 №456/16 «Про надання земельних ділянок для будівництва об'єктів», яким було надано Обслуговуючому кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Відпочинок» у власність земельну ділянку :12:001:0021, площею 11,0346 га за адресою: м. Харків, вул.Букова (колишня вул. Заводу Комсомолець).

Рішенням Господарського суду Харківської області від 10.05.2017 у справі №922/651/17 (суддя Присяжнюк О.О.) у задоволені позову відмовлено.

Заступник прокурора Харківської області з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 10.05.2017 та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити. Крім того, скаржник просить суд покласти судові витрати на відповідача. Разом з цим, скаржник звернувся із клопотанням про відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.12.2017 клопотання Заступника прокурора Харківської області про відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження задоволено. Прийнято апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області до провадження. Розгляд скарги призначено на 25.01.2018 об 11:00 год.

Харківською міською радою надано відзив на апеляційну скаргу (вх. № 286 від 11.01.2018), в якому відповідач-1 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення. Обґрунтовуючи свою правову позицію відповідач-1 зазначає, що міська рада при прийнятті оскаржуваного рішення про надання у власність ОК «ЖБК «Відпочинок» спірної земельної ділянки діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому, відсутні порушення норм статті 41 Земельного кодексу України, а отже відсутні й правові підстави для визнання незаконним та скасування пункту 8 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 21.12.2016 № 456/16.

Відповідач-2 відзиву на апеляційну скаргу не надав, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за скаргою відповідача.

Згідно положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та поданих на неї заперечень, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, а також проаналізувавши докази, котрі стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга Заступника прокурора Харківської області (вх. №3763 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 10.05.2017 у справі № 922/651/17 задоволенню не підлягає, зважаючи на нижченаведене.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до пункту 8 додатку 1 до рішення 10 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.12.2016 № 456/16 «Про надання земельних ділянок для будівництва обєктів» міською радою вирішено:

« 8.1. Змінити вид використання земельної ділянки площею 11,0346 га (кадастровий номер :12:001:0021) по вул. Буковій (колишня вул. Завода Комсомолець) з «для будівництва житлової забудови, малоповерхової котеджної забудови з об'єктами торговельного та спортивно-оздоровчого призначення (але не пізніше прийняття об'єкту до експлуатації) та подальшої експлуатації» на «для будівництва та обслуговування житлової забудови»;

8.2. Визначити адресу земельної ділянки (кадастровий номер :12:001:0021): пров. Буковий, 3;

8.3. Надати ОК «ЖБК «Відпочинок» у власність земельну ділянку (кадастровий номер :12:001:0021) площею 11,0346 га по пров. Буковому, 3 із земель територіальної громади м. Харкова, за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлової забудови. Будівництво виконати до 31.12.2018».

У ході вивчення правомірності передачі Харківською міською радою у приватну власність земельних ділянок, розташованих на території м. Харкова, Харківською місцевою прокуратурою №1 встановлено, що рішення 10 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.12.2016 № 456/16 «Про надання земельних ділянок для будівництва обєктів» (пункт 8 додатку 1 до цього рішення) прийняте з порушенням вимог статті 41 Земельного кодексу України, статей 133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР та положень Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою ОСОБА_2 Міністрів УРСР від 30.04.1985 №186, оскільки Харківською міською радою при наданні відповідачу-2 - ОК «ЖБК «Відпочинок» у власність земельної ділянки (кадастровий номер :12:001:0021), як спеціальному субєкту господарювання, передбаченому статтею 41 Земельного кодексу України, не було зясовано правовий статус, мету та підстави створення ОК «ЖБК «Відпочинок» відповідно до вимог ЖК УРСР та Примірного статуту.

Статтею 41 Земельного кодексу України передбачено можливість безоплатної передачі земельних ділянок у власність юридичної особи для здійснення житлового будівництва за умови, що така особа створена як житлово-будівельний кооператив, а тому при вирішенні питання щодо безоплатного надання земельної ділянки в порядку, визначеному наведеною нормою, слід враховувати, що метою створення такого кооперативу є саме спільне вирішення економічних, соціально-побутових та інших питань забезпечення членів кооперативу.

Прокуратура вважає, що порядок та підстави надання земельної ділянки за статтею 41 Земельного кодексу України не передбачають можливості для надання земельної ділянки у власність з іншою метою, зокрема, для здійснення житлового будівництва поза межами забезпечення житлом членів кооперативу.

Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, у зв'язку з чим захист інтересів держави у сфері земельних правовідносин є одним із пріоритетних напрямів представницької діяльності прокурорів.

Посилаючись на те, що незаконне відчуження землі ослаблює економічні основи місцевого самоврядування і в свою чергу потребує прокурорського реагування у межах наданої Конституцією України компетенції, Керівник Харківської міської прокуратури № 1 звернувся із позовом до господарського суду про визнання незаконним та скасування пункту 8 додатку 1 до рішення 10 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.12.2016 № 456/16 «Про надання земельних ділянок для будівництва обєктів», яким ОК «ЖБК «Відпочинок» безоплатно надано у власність земельну ділянку (кадастровий номер :12:001:0021) площею 11,0346 га по вул. Буковій (колишня вул. Заводу Комсомолець) із земель територіальної громади м. Харкова за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлової забудови.

Позовні вимоги прокурора обґрунтовані правовою позицією Верховного суду України по справі №21-195а14 (постанова від 17.06.2014), відповідно до якої на підставі аналізу пункту 12 Перехідних положень, статті 41 Земельного кодексу України, статей 133, 135, 137 ЖК УРСР та положень Примірного статуту ЖБК суд дійшов висновку, що сільські, селищні та міські ради мають право розпоряджатися землями комунальної власності територіальних громад виключно в межах населеного пункту. При цьому, даючи дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність ЖБК, відповідна рада має враховувати мету створення такого кооперативу, порядок його організації та діяльності відповідно до вимог ЖК УРСР та Примірного статуту ЖБК.

Таким чином, з урахуванням пункту 12 Перехідних положень, статті 41 Земельного кодексу, статей 133,135, 137 ЖК та Примірного статуту, затвердженого постановою ОСОБА_2 Міністрів Української РСР № 186 від 30.04.1985, а також спираючись на висновки Верховного суду України у справі №21-195а14, прокурор вважає, що спірна земельна ділянка надана відповідачу-2 всупереч вимогам чинного законодавства закону, оскільки:

- згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновниками ОК «ЖБК «Відпочинок» виступили п'ять осіб, які усупереч статті 133 ЖК УРСР не потребували поліпшення житлових умов та на квартирному обліку не перебували (ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7В.), та є особами понад 30 років;

- згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновниками ОК «ЖБК «Відпочинок» основним видом економічної діяльності зазначеної юридичної особи є комплексне обслуговування об'єктів (код КВЕД 81.10), а не будівництво;

- ОК «ЖБК «Відпочинок» не відповідає вимогам статей 133, 135, 137 ЖК УРСР та Примірного статуту в частині мети його діяльності, як житлово-будівельного кооперативу;

- всупереч частині шостій статті 137 ЖК УРСР та абз.2 пункту 4 Примірного статуту, рішення про створення ОК «ЖБК «Відпочинок» (протокол загальних зборів) не затверджено виконавчим комітетом Харківської міської ради;

- відповідно до статуту ОК «ЖБК «Відпочинок» кооператив не створювався при виконавчому комітеті місцевої ради, при підприємстві, установі чи організації, що суперечить вимогам статті 137 ЖК УРСР;

- всупереч статті 137 ЖК УРСР та абз. 2 пункту 5 Примірного статуту, статут ОК «ЖБК «Відпочинок» не відповідає вимогам Примірного статуту.

- ОК «ЖБК «Відпочинок» не є житлово-будівельним кооперативом в розумінні вимог глави 5 ЖК УРСР та статті 41 Земельного кодексу України. Вказаний кооператив фактично є обслуговуючим, оскільки мета його створення, порядок створення, організації та діяльності не відповідає вимогам до житлово-будівельного кооперативу;

- кількість членів ОК «ЖБК «Відпочинок» не відповідає вимогам, встановленим Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу затвердженого ОСОБА_2 Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186;

- Харківською міською радою під час безоплатного надання земельної ділянки ОК "ЖБК "Відпочинок" та при вирішенні питання про наявність правових та фактичних підстав для виділення, відведення, а потім і надання у власність спірної земельної ділянки відповідачу-2, в силу покладених на неї публічних функцій діяти в інтересах усієї територіальної громади, не зясовано правовий статус, мету, порядок та підстави створення ОК "ЖБК "Відпочинок" у відповідності до вимог чинного законодавства, порядок організації цього кооперативу та діяльності відповідно до вимог ЖК УРСР і Примірного статуту, а отже не перевірено правові підстави передачі землі відповідачу-2;

- порушений порядок набуття права власності на землю відповідачем-2.

Приймаючи рішення у даній справі суд першої інстанції послався на те, що прокурором не доведено протиправності дій відповідача-1, як власника земельної ділянки, при її передачі відповідачу-2, а також не підтверджено протиправності дій з боку відповідача-2 в частині порушення порядку отримання земельної ділянки у власність. Водночас, судом першої інстанції відхилені посилання прокурора на порушення порядку створення кооперативу та невідповідності його меті, задля якої останній був створений, оскільки вказане не є предметом розгляду цієї справи.

При вирішенні даної справи суд першої інстанції виходив з того, що створення, державна реєстрація та діяльність ЖБК, як юридичної особи, в Україні регулюється ЦК України, ГК України, Законами України «Про кооперацію», «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», та іншими нормативно-правовими актами, прийнятими в розвиток положень цих ОСОБА_8. Разом з цим, створення в сучасних умовах ЖБК на підставі норм ЖК УРСР та Примірного статуту ЖБК в тій редакції, в якій вони діють, є неможливим. До компетенції органу місцевого самоврядування не входить обовязок/право перевіряти мету створення будь-якої юридичної особи, зокрема й кооперативу. Свавільно розширити свої повноваження орган місцевого самоврядування права не має в силу частини другої статті 19 Конституції України. ЖБК створюється у добровільному порядку, незалежно від волі державних і місцевих органів влади. Жодних законодавчих обмежень щодо участі у заснуванні (засновник), чи подальшій діяльності кооперативу (членство), повязаних з наявністю чи відсутністю потреби у поліпшенні житлових умов не існує. Право бути членами ЖБК належить як фізичним, так і юридичним особам незалежно від наявності або відсутності потреб у поліпшенні житлових умов. ОСОБА_8 України «Про кооперацію» не встановлено вікового цензу до осіб, які є членами ЖБК. Постанова Верховного суду України від 17.06.2014 по справі №21-195а14 не може бути застосована до будь-яких відносин, учасниками яких є житлово-будівельні кооперативи, незалежно від їх типу та напряму діяльності, внаслідок її повної невідповідності вимогам чинного законодавства України.

Отже, враховуючи вищезазначені обставини та недоведеність прокурором порушень відповідачами норм чинного законодавства, діючого на момент виникнення спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Не погоджуючись із прийнятим у справі рішенням Заступник прокурора Харківської області звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій вважає, що вказане рішення підлягає скасуванню, у зв'язку із помилковим застосуванням судом при вирішенні даного спору норм ОСОБА_8 України «Про кооперацію» та «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», в той час як повинні були бути застосовані у сукупності норми статті 41 Земельного кодексу України, статей 133, 134, 135, 137 ЖК УРСР, положень Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою ОСОБА_2 Міністрів Української РСР №186 від 30.04.1985, та ОСОБА_2 Верховної ОСОБА_2 України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12.09.1991 №1545-ХІІ. Крім того, прокурор вважає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки наведеним у позовній заяві доводам і це призвело до неправильного вирішення спору.

Проте вказані посилання скаржника є безпідставними, адже висновки, викладені в рішенні місцевого господарського суду, у повній мірі відповідають обставинам справи. Норми матеріального права застосовані судом першої інстанції вірно, а тому доводи заявника апеляційної скарги підлягають відхиленню, з огляду на нижченаведене.

Згідно постанови Верховної ОСОБА_2 України «Про проголошення незалежності України» від 24.08.1991 № 1427-ХІІ Україну було проголошено незалежною та демократичною державою з 24 серпня 1991 року. З моменту проголошення незалежності чинними на території України були визнані тільки її Конституція, закони, постанови Уряду та інші акти законодавства республіки, що мало наслідком проведення 01.12.1991 республіканського референдуму на підтвердження акта проголошення незалежності. В Акті проголошення незалежності України визначено, що на території України мають чинність виключно Конституція і закони України. Цей акт набрав чинності з моменту його схвалення - з 24 серпня 1991 року.

Відповідно до статті 3 ОСОБА_8 України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 № 1543-XII ОСОБА_8 УРСР та інші акти, ухвалені Верховною ОСОБА_2 УРСР, діють на території України, оскільки вони не суперечать законам України, ухваленим після проголошення незалежності України. А постановою Верховної ради України від 12.09.1991 № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР», визначено, що на території України застосовуються акти СРСР, з питань, які не врегульовані законодавством України і за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Статтею 133 Житлового кодексу УРСР визначено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, вправі вступити до житлово-будівельного кооперативу (далі - ЖБК) і одержати в ньому квартиру.

Відповідно до статті 135 Житлового кодексу УРСР та абз. 1 пункту 8 Примірного статуту до членів ЖБК приймаються громадяни, які постійно проживають у даному населеному пункті і які потребують поліпшення житлових умов.

Відповідно до пункту 25-1 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженого постановою ОСОБА_2 Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 № 470 (правила доповнено пунктом 25-1 згідно з Постановою КМ № 238 від 11.03.2011) інформація про громадян, взятих на квартирний облік та зміни до неї в установленому законодавством порядку вносяться до Єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Згідно пункту 4 Порядку ведення Єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2011 №238 органи виконавчої влади, виконавчі органи рад, підприємства, установи та організації, що ведуть облік громадян, подають для внесення до Реєстру щомісяця до 15 числа реєстратору інформацію, яка містить передбачені законодавством відомості про громадян, за формою, встановленою Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства за погодженням з Міністерством економічного розвитку та торгівлі та Адміністрацією Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації. Таким чином, вказаним пунктом передбачено внесення громадян в зазначений реєстр після постановки їх на відповідний квартирний облік виконавчим комітетом місцевої ради, на території якої вони проживають.

Прокурор стверджує, що оскільки члени кооперативу повинні постійно проживати на території міста Харкова, вони повинні були перебувати на квартирному обліку саме у виконавчому комітеті Харківської міської ради.

Згідно з вимогами статті 137 Житлового кодексу УРСР житлово-будівельні кооперативи організуються при виконавчих комітетах місцевих ОСОБА_2 народних депутатів, при підприємствах, установах і організаціях. Порядок організації та діяльності ЖБК установлюється цим Кодексом, Примірним статутом та іншими актами законодавства.

Частиною шостою статті 137 Житлового кодексу УРСР та абз. 2 пункту 4 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу (далі - Примірний статут), затвердженого постановою ОСОБА_2 Міністрів Української РСР №186 від 30.04.1985, передбачено, що рішення зборів про організацію кооперативу, список громадян, які вступають до кооперативу, і членів їх сімей, що виявили бажання оселитися в будинку кооперативу, затверджуються виконавчим комітетом місцевої ОСОБА_2 народних депутатів.

Відповідно до абз. 2 пункту 5 Примірного статуту ЖБК діє на підставі статуту, прийнятого відповідно до цього Примірного статуту і зареєстрованого у виконавчому комітеті ОСОБА_2 народних депутатів, який затвердив рішення про організацію кооперативу.

Пунктом 5 Примірного статуту визначено, що число громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, повинно відповідати кількості квартир у жилому будинку (будинках) кооперативу, запланованому до будівництва.

Відповідно до абз. 2 пункту 7 Примірного статуту до членів ЖБК приймаються особи віком до 30 років.

Відповідно до абз. 1 пункту 45 Примірного статуту громадянин може бути членом тільки одного ЖБК, крім випадку вступу до новостворюваного кооперативу у зв'язку з потребою у поліпшенні житлових умов.

Крім того, абз. 1 пункту 74 Примірного статуту передбачено, що контроль за діяльністю житлово-будівельних кооперативів, за експлуатацією та ремонтом належних їм будинків здійснюють виконавчі комітети місцевих ОСОБА_2 народних депутатів.

Відповідно до частини першої статті 41 Земельного кодексу України житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації.

Посилаючись на вказані норми прокурор у своїй апеляційній скарзі стверджує, що при вирішенні відповідною радою питання про надання житлово-будівельним (житловим) кооперативам безоплатно земельної ділянки має враховуватися мета створення такого кооперативу, порядок його організації відповідно до Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту, оскільки саме ці нормативні акти визначають порядок створення, організації, реєстрації та функціонування останнього.

Однак, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що оскільки питання про створення і діяльність житлово-будівельних кооперативів врегульовані ОСОБА_8 України «Про кооперацію», який є спеціальним, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та ОСОБА_8 України «Про державну реєстрацію юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців», а норми статей 133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту їм суперечать, тому останні до законодавчого порядку створення та діяльності житлово-будівельних кооперативів в України застосуванню не підлягають.

ОСОБА_8 України «Про кооперацію», на відміну від норм ЖК УРСР, по іншому врегулювали правовідносини щодо створення та діяльності кооперативів, зокрема, обслуговуючих, що за напрямами діяльності віднесено до типу житлово-будівельних. Право створювати споживчі, виробничі та обслуговуючі кооперативи із певним напрямком діяльності, як-то, дачний, туристичний, медичний чи житлово-будівельний, на добровільних засадах, Закон про кооперацію надає не тільки громадянам України, а й іноземцям, особам без громадянства, юридичним особам України і навіть іноземним державам (стаття 7 ОСОБА_8 України «Про кооперацію»). При цьому, право на створення кооперативу Закон не пов'язує, ані з певним місцем проживання чи переважного перебування особи, ані із необхідністю поліпшення власних житлових умов, усуваючи такі критерій дискримінаційного характеру, як місце проживання, віковий та майновий ценз, що закріплювалися у нормах статей 133, 134, 135 та 136 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Юридична особа може бути створена шляхом об'єднання осіб та (або) майна (стаття 81 Цивільного кодексу України).

Юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом (стаття 83 Цивільного кодексу України). Зокрема, іншою організаційно-правовою формою юридичної особи є кооператив.

Починаючи з 2003 року, правові, організаційні, економічні та соціальні основи функціонування кооперації в Україні, як системи кооперативних організацій, до яких відносяться кооперативи та кооперативні об'єднання, регулюються ОСОБА_8 України «Про кооперацію» № 1087-ІУ від 10.07.2003.

Відповідно до статті 47 Конституції України держава зобов'язана створювати умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Реалізація громадянами права на житло шляхом участі у житлових кооперативах здійснюється на підставі статті 384 Цивільного кодексу України та ОСОБА_8 України «Про кооперацію».

Правовий статус ЖБК визначено Цивільним кодексом України та ОСОБА_8 України «Про кооперацію».

У статті 5 ОСОБА_8 України «Про кооперацію» визначено законодавство про кооперацію, до якого віднесено норми Конституції України, Цивільного кодексу України, цього ОСОБА_8 та інших нормативно-правових актів з питань кооперації. Розділ VII «Прикінцеві положення» цього ОСОБА_8 містить пряму вказівку на приведення усіма кооперативами та кооперативними об'єднаннями, створеними до набрання чинності цим ОСОБА_8, своїх статутів у відповідність із цим ОСОБА_8 (п. 2). На період до приведення кооперативів своїх статутів у відповідність із цим ОСОБА_8, надано можливість кооперативам керуватися положеннями діючих статутів у частині, що не суперечить ЗУ «Про кооперацію» (п. 3).

Отже, ОСОБА_8 України «Про кооперацію» передбачено ієрархію законодавчих актів, що регулюють діяльність кооперативів.

Згідно зі статтею 6 ОСОБА_8 України «Про кооперацію» кооператив створюється внаслідок об'єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану.

Згідно положень статті 7 ОСОБА_8 України «Про кооперацію» кооператив створюється його засновниками на добровільних засадах. Засновниками кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, а також юридичні особи України та іноземних держав, які беруть участь у діяльності кооперативів через своїх представників. Рішення про створення кооперативу приймається його установчими зборами. Рішення установчих зборів оформляється протоколом, який підписують головуючий та секретар зборів. У протоколі зазначаються особи, які брали участь в установчих зборах: для фізичної особи - прізвище, ім'я та по батькові, дані паспорта громадянина України або паспортних документів іноземця (для осіб без громадянства, які постійно проживають в Україні, - дані документа, який його замінює); для юридичної особи - прізвище, ім'я та по батькові уповноваженого представника юридичної особи, документ, що підтверджує його повноваження. Дані про фізичну особу засвідчуються її особистим підписом, а про юридичну особу - підписом її уповноваженого представника.

Чисельність членів кооперативу не може бути меншою ніж три особи. При створенні кооперативу складається список членів та асоційованих членів кооперативу, який затверджується загальними зборами.

Членами кооперативу (стаття 10 ОСОБА_8 України «Про кооперацію») можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу. Членом кооперативу може бути фізична особа, яка досягла 16-річного віку і виявила бажання брати участь у його діяльності.

Вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви (стаття 11 ОСОБА_8 України «Про кооперацію»). Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом.

Таким чином, згідно цього ОСОБА_8 юридичні особи теж можуть бути засновниками кооперативу.

Отже, враховуючи вказані норми ОСОБА_8 України «Про кооперацію» юридична особа, яка може бути засновником кооперативу, від самого початку не може перебувати на квартирному обліку та потребувати поліпшення житлових умов, а тому висновки суду першої інстанції про те, що вимоги статей 133, 134, 135 ЖК УРСР та Примірного статуту ЖБК в цій частині суперечать нормам ОСОБА_8 України «Про кооперацію», є обґрунтованими.

Жодних вимог до чисельності засновників Закон України «Про кооперцію» не висуває. Це означає, що засновником кооперативу може бути навіть і одна особа, а членів повинно бути не менше трьох.

Окремо слід відзначити, що Закон розрізняє такі поняття як засновник кооперативу і член кооперативу які за своїм правовим статусом є різними: перші необхідні для створення субєкта, інші - для його діяльності як субєкта права.

Згідно наявного в матеріалах справи Статуту ОК «ЖБК «Відпочинок», який міститься у відповідній реєстраційній справі, ОК «ЖБК «Відпочинок» створено у 2016 році його засновниками на добровільних засадах, згідно із Конституцією України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, ОСОБА_8 України «Про кооперацію», іншими діючими нормативними актами України та цим Статутом (пункт 1.1. Статуту).

Згідно з протоколом загальних зборів ОК «ЖБК «Відпочинок» від 09.09.2016, який також міститься в матеріалах реєстраційної справи та наявний у справі, до складу засновників кооперативу увійшли ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Даним рішенням загальних зборів затверджено список членів кооперативу у складі цих осіб, що не суперечить вимогам ОСОБА_8 України «Про кооперацію».

ОСОБА_8 України «Про кооперацію», як спеціальний законодавчий акт, що визначає правове становище кооперативів в Україні, не містить жодних обмежень стосовно створення ЖБК в частині наявності житлових потреб засновників або членів, вікового цензу або знаходження на квартирному обліку тощо.

Крім того, Закон України «Про кооперацію» встановлює порядок створення всіх кооперативів, включаючи і ЖБК та не містить жодних застережень відносно існування іншого порядку, ніж встановлений цим законом, тому до спірних правовідносин не можуть застосовуватися норми Примірного статуту щодо створення ЖБК тільки при виконавчих комітетах місцевої ради чи юридичних особах, оскільки ці положення суперечать статі 87 Цивільного кодексу України та статті 7 ОСОБА_8 України «Про кооперацію» щодо добровільності створення кооперативу.

Правила обліку громадян, які бажають вступити до ЖБК, також не підлягають застосуванню до цих відносин, оскільки це свідчило б про існування принципу створення юридичних осіб лише особами, які перебувають на обліку бажаючих вступити до ЖБК особами і потребують поліпшення житлових умов. Втім, зазначене свідчило б про порушення принципу свободи створення юридичної особи приватного права та неможливість їх створення юридичними особами.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 87 Цивільного кодексу України для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками), якщо законом не встановлений інший порядок їх затвердження. Юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації.

Відповідно до статті 9 ОСОБА_8 України «Про кооперацію» державна реєстрація кооперативу проводиться в порядку, передбаченому законом.

Оскільки, кооператив, згідно із статтею 2 ОСОБА_8, є юридичною особою, то порядок його державної реєстрації встановлений ОСОБА_8 України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 15.05.2003 № 755-IV.

Згідно із статтею 5 ОСОБА_8 України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців проводиться державним реєстратором виключно у виконавчому комітеті міської ради міста обласного значення або у районній, районній у містах Києві та Севастополі державній адміністрації за місцезнаходженням юридичної особи або за місцем проживання фізичної особи - підприємця.

Відповідно до статті 24 ОСОБА_8 про реєстрацію, для проведення державної реєстрації юридичної особи засновник (засновники) або уповноважена ними особа повинні особисто подати державному реєстратору (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації юридичної особи; копію рішення засновників або уповноваженого ними органу про створення юридичної особи у випадках, передбачених законом; два примірники установчих документів; документ, що засвідчує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації юридичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.09.2016 здійснено державну реєстрацію новоутвореної шляхом заснування юридичної особи - ОК «ЖБК «Відпочинок» (відповідач-2 у даній справі).

Державна реєстрація ОК «ЖБК «Відпочинок», яким отримано спірну земельну ділянку за оскаржуваним рішенням Харківської міської ради в порядку статті 41 Земельного кодексу України, не скасована у встановленому порядку.

Стаття 1 ОСОБА_8 України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» визначає, зокрема, термін модельний статут - типовий установчий документ, затверджений Кабінетом Міністрів України, який використовується для створення та провадження діяльності юридичних осіб відповідних організаційно-правових форм, містить встановлені законом правила, що регулюють правовий статус, права, обов'язки та відносини, які пов'язані із створенням, управлінням та провадженням господарської діяльності відповідних юридичних осіб.

Згідно із частиною четвертою статті 56 Господарського кодексу України суб'єкт господарювання може створюватися та діяти на підставі модельного статуту, затвердженого КМ України, що після його прийняття учасниками стає установчим документом.

Якщо суб'єкт господарювання створюється та діє на підставі модельного статуту в рішенні про його створення, яке підписується усіма засновниками, зазначаються відомості про його найменування, мету і предмет господарської діяльності, а також інформація про провадження діяльності на основі модельного статуту (частина пята 5 статті 56 Господарського кодексу України).

Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту, затвердженого Кабінетом Міністрів України, що після його прийняття учасниками стає установчим документом.

Засновники (учасники) юридичної особи, утвореної на підставі модельного статуту, можуть у встановленому законом порядку затвердити статут, який є установчим документом, та провадити діяльність на його підставі.

Кабінетом Міністрів України не приймалось рішення про затвердження модельного статуту житлово-будівельного кооперативу.

До того ж, прийняття модельного статуту, його застосування у діяльності певного кооперативу віднесено до компетенції засновників юридичної особи і не є обов'язковим.

У зв'язку з цим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що застосування положень Примірного статуту не може бути визнано обов'язковим, а його положення повинні відповідати нормам чинного законодавства України.

Судом першої інстанції враховано, що за перехідними положеннями закону, Примірний статут не може застосовуватись до відносин повязаних із діяльністю ЖБК, оскільки відповідно до статті 41 ОСОБА_8 кооперативи та кооперативні об'єднання, які створено до набрання чинності цим законом, зобовязані протягом року привести свої статути у відповідність із цим законом. До приведення статутів у відповідність із цим ОСОБА_8 кооперативи та кооперативні об'єднання керуються положеннями діючих статутів у частині, що не суперечить цьому закону, Кабінету Міністрів України протягом року з дня набрання чинності цим ОСОБА_8: підготувати та подати на розгляд Верховної ОСОБА_2 України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим ОСОБА_8; привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим ОСОБА_8; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим ОСОБА_8.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Примірний статут не може регулювати діяльність та висувати вимоги до змісту статутів кооперативів, які були створені після набрання чинності ОСОБА_8 України «Про кооперацію», тобто після 27.08.2003.

Відповідач-2 - ОК «ЖБК «Відпочинок» є саме таким кооперативом.

Колегія суддів також вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо напряму діяльності ОК «ЖБК «Відпочинок» у якості житлово-будівельного кооперативу.

За положеннями ОСОБА_8 України «Про кооперацію» створюючи кооператив, його засновники повинні визначитись із типом та напрямом діяльності кооперативу.

Згідно з пунктами 1.3., 1.5. та 3.1. Статуту ОК «ЖБК «Відпочинок» є обслуговуючим кооперативом; напрямок діяльності кооперативу: житлово-будівельний; метою кооперативу є задоволення житлових, економічних, соціальних та інших потреб його членів (асоційованих членів) кооперативу на основі поєднання їх особистих та колективних інтересів, трудової участі та майна, поділу між ними ризиків, витрат від діяльності кооперативу, розвитку їх самоорганізації, самоуправління та самоконтролю.

Статтею 8 ОСОБА_8 України «Про кооперацію» передбачено, що статут кооперативу є правовим документом, який регулює його діяльність. Статут кооперативу повинен містити такі вимоги: найменування кооперативу, його тип та місцезнаходження; мета створення кооперативу і вичерпний перелік видів його діяльності; склад його засновників; умови і порядок вступу до кооперативу та виходу чи виключення з нього; права і обов'язки членів та асоційованих членів кооперативу; порядок внесення змін до статуту кооперативу; порядок встановлення розмірів і сплати внесків та паїв членами кооперативу та відповідальність за порушення зобов'язань щодо їх сплати; форми участі членів кооперативу в його діяльності; порядок формування, склад і компетенція органів управління та органів контролю кооперативу, а також порядок прийняття ними рішень, у тому числі з питань, рішення з яких приймається одноголосно чи кваліфікованою більшістю голосів членів кооперативу, які беруть участь у загальних зборах; порядок формування, використання та розпорядження майном кооперативу; порядок розподілу його доходу та покриття збитків; порядок обліку і звітності у кооперативі; порядок реорганізації і ліквідації кооперативу та вирішення пов'язаних з цим майнових питань; порядок скликання загальних зборів; умови і порядок повернення паю. Статут може містити інші пов'язані з особливостями діяльності кооперативу положення, що не суперечать законодавству.

Згідно статті 2 ОСОБА_8 України «Про кооперацію» зазначені в цьому ОСОБА_8 терміни вживаються в такому значенні:

(а) кооперативна організація - кооператив або кооперативне об'єднання;

(б) кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об'єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування;

(в) виробничий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних осіб для спільної виробничої або іншої господарської діяльності на засадах їх обов'язкової трудової участі з метою одержання прибутку; (г) обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності.

Кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об'єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану (стаття 6 ОСОБА_8 України «Про кооперацію»).

Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі.

За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Отже, найменування кооперативу визначає його тип та напрям діяльності відповідно до різновидів юридичних осіб та організаційно-правових форм.

Таким чином, доводи прокурора про те, що ОК «ЖБК «Відпочинок» не є житлово-будівельним, а є тільки обслуговуючим кооперативом не відповідає положенням спеціального ОСОБА_8, оскільки поняття обслуговуючий кооператив та житлово-будівельний кооператив характеризують тип і напрям його діяльності та не є тотожними.

При створенні ОК «ЖБК «Відпочинок», як юридичної особи, останній містить у своїй назві інформацію про його тип та напрям діяльності, що повністю відповідає вимогам статті 90 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 16 ОСОБА_8 України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» від 15.05.2003 № 755-ІУ найменування юридичної особи повинно містити інформацію про її організаційно-правову форму (крім державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, державних, комунальних організацій, закладів, установ) та назву.

Організаційно-правова форма юридичної особи визначається відповідно до класифікації організаційно-правових форм господарювання, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері технічного регулювання.

Назва юридичної особи може складатися з власної назви юридичної особи, а також містити інформацію про мету діяльності, вид, спосіб утворення, залежність юридичної особи та інші відомості згідно з вимогами до найменування окремих організаційно-правових форм юридичних осіб, установленими Цивільним, Господарським кодексами України та цим ОСОБА_8.

У листі Державного комітету з питань регуляторної політики та підприємництва від 23.02.2007 № 1352, зазначено класифікацію організаційно-правових форм господарювання та Державного класифікатора України, затвердженою наказом Держспоживстандарту України від 28.05.2004 № 97, яка розроблена згідно з вимогами норм Господарського кодексу України (далі - ГК України) та ЦК України, передбачено такі групи об'єктів класифікації, як: кооперативи (код 300), які в свою чергу поділяються: на виробничий кооператив (код 310), обслуговуючий кооператив (код 320), споживчий кооператив (код 330), сільськогосподарський виробничий кооператив (код 340),сільськогосподарський обслуговуючий кооператив (код 350), кооперативний банк (код 390); та інші організаційно-правові форми (код 900), в групу яких входить споживче товариство (код 930). Кожна організаційно-правова форма має свої характерні властивості та відмінності.

Кооперативи - це родове поняття, що містить ознаки, притаманні усім передбаченим чинним законодавством України видам кооперативів.

Загальними ознаками, що дозволяють віднести кооперативи до особливої організаційно-правової форми, є те, що вони створюються шляхом добровільного об'єднання громадян і мають на меті вирішення економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

Кооперативи самостійно визначають основні види та напрями своєї господарської діяльності. Вони можуть створюватися і діяти у галузі промисловості, будівництва, на транспорті, в торгівлі й громадському харчуванні, побутовому обслуговуванні, медицині та інших галузях господарської діяльності.

При створенні кооперативу треба визначити його тип, якщо кооператив буде проводити господарську діяльність з метою одержання прибутку - то він буде відноситься до типу виробничого кооперативу, а якщо кооператив буде надавати послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку - то він буде відноситься до типу обслуговуючий або споживчий. Після цього кооператив визначається, за яким напрямом діяльності він буде працювати (житловим, житлово-будівельним, садово-городнім, гаражним, торговельно-закупівельним, транспортним, освітнім, туристичним, медичним тощо).

Враховуючи вказане, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що в Україні діє спеціальний Закон, який визначає правові, організаційні, економічні та соціальні основи функціонування кооперації в Україні, а житлово-будівельний кооператив можна віднести до типу обслуговуючий кооператив.

Відповідно до статті 94 Господарського кодексу України кооперативи як добровільні об'єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо). Діяльність різних видів кооперативів регулюється законом. Господарська діяльність кооперативів повинна здійснюватися відповідно до вимог ГК України, інших законодавчих актів.

Згідно частини другої статті 98 Господарського кодексу України громадяни можуть бути одночасно членами виробничих кооперативів, а також членами кооперативів інших типів (споживчих, житлових тощо).

Суд першої інстанції також обґрунтовано взяв до уваги те, що ОСОБА_2 міністрів УРСР від 11 листопада 1990 року № 339, якою передбачався порядок державної реєстрації кооперативів (філіалів, відділень) та їх спілок (об'єднань) в Українській РСР втратила чинність на підставі ОСОБА_2 КМУ № 1821 від 26.11.2003, у звязку із прийняттям ОСОБА_8 України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", а Зазначений закон є чинним поруч із ОСОБА_8 України «Про кооперацію».

Згідно діючого до 2003 року порядку державної реєстрації спілок (об'єднань) кооперативів незалежно від часу їх створення до виконавчого комітету відповідної ОСОБА_2 народних депутатів повинні були подаватися наступні документи:

а) кооперативом:

- заява про реєстрацію кооперативу;

- протокол загальних зборів громадян, які висловили бажання створити кооператив;

- статут кооперативу;

- список осіб, які займають керівні посади в кооперативі;

- документ про внесення плати за державну реєстрацію.

Кооператив, що створюється при підприємстві, організації або установі, подає також документ про згоду даного підприємства, організації або установи.

Кооператив, для діяльності якого потрібна ділянка землі або інші природні ресурси, подає документ про згоду на їх надання відповідного державного органу, землеволодільця, землекористувача або первинного користувача іншими природними ресурсами;

б) філіалом (відділенням) кооперативу:

- заява про реєстрацію філіалу (відділення) кооперативу;

- рішення кооперативу про створення філіалу (відділення);

- статут кооперативу;

- список осіб, які займають керівні посади у філіалі (відділенні) кооперативу;

- документ про внесення плати за державну реєстрацію;

в) спілкою (об'єднанням) кооперативів:

- заява про реєстрацію спілки (об'єднання);

- рішення з'їзду (конференції) про створення спілки (об'єднання);

- статут спілки (об'єднання);

- список осіб, які займають керівні посади в спілці (об'єднанні);

- список кооперативів, що створили спілку (об'єднання) з зазначенням даних про їх державну реєстрацію;

- документ про внесення плати за державну реєстрацію.

Державна реєстрація оформляється рішенням виконавчого комітету відповідної ОСОБА_2 народних депутатів.

Такі положення діючого, на той час законодавства свідчать про те, що до порядку створення житловобудівельних кооперативів Примірний статут ЖБК не може бути застосовано.

Відповідно до статей 7 та 15 ОСОБА_8 України «Про кооперацію» рішення про створення кооперативу приймається його установчими зборами, а вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу. З наведених статей випливає, що статут кооперативу повинен затверджуватися загальними зборами.

Виконавчі органи місцевого самоврядування діють на підставі ОСОБА_8 України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР, з дня прийняття якого втратив чинність Закон УРСР «Про місцеві ОСОБА_2 народних депутатів УРСР та місцеве самоврядування» від 07.12.1990 № 533-XII, у відповідності до пункту 9 частини другої статті 42 якого до повноважень виконавчого комітету міської (міста обласного підпорядкування) ОСОБА_2, зокрема, відносилось: прийняття рішень про організацію житлово-будівельних і гаражних кооперативів та здійснення контролю за їх діяльністю.

Однак таких повноважень виконавчим органам самоврядування відповідно до ОСОБА_8 України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР надано не було.

Відповідно до статті 17 ОСОБА_8 України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування, а відповідно із частиною першою статті 18 цього ОСОБА_8 відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що не перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на договірній і податковій основі та на засадах підконтрольності у межах повноважень, наданих органам місцевого самоврядування законом.

Натомість до виключної компетенції міських рад, зокрема відноситься прийняття рішень про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади (пункт 30 частини першої статті 26 ОСОБА_8 України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Таким чином, з урахуванням аналізу положень закону про місцеве самоврядування у місцевих рад та їх виконавчих органів відсутні повноваження щодо організації діяльності і створення ЖБК у порядку статті 137 ЖК УРСР та Примірним статутом ЖБК.

Оскільки Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Про кооперацію» не встановлено особливостей державної реєстрації житлово-будівельних і гаражних кооперативів, їх реєстрація відбувається в порядку, визначеному ОСОБА_8 України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців».

Враховуючи вказане, колегія суддів апеляційної інстанції, як і місцевий господарський суд, вважає, що висновки Постанови Верховного суду України від 17.06.2014 по справі № 21-195а14, яка обрана прокурором в обґрунтування своєї правової позиції, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

За таких обставин, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи відповідача-1, викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що Харківською міською радою при прийнятті спірного рішення враховані питання створення та діяльності ОК «ЖБК «Відпочинок», метою якого є забезпечення економічних, соціальних та інших потреб їх членів, що врегульовано чинним законодавством України, зокрема, Цивільним кодексом України, ОСОБА_8 України «Про кооперацію» та ОСОБА_8 України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців». Разом з цим, Харківська міська рада, перевіряючи правовий статус та правосуб'єктність кооперативу, керувалася приписами статей 18, 20 та 21 ОСОБА_8 України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», за якими відомості Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців є достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Підсумовуючи все вищезазначене, колегія суддів визначає, що норми статей 133, 135, 137 ЖК УРСР та Примірного статуту, згідно ОСОБА_2 Верховної ОСОБА_2 України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХП «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР», можуть застосовуватись лише з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Втім, оскільки питання, щодо створення і діяльності житлово-будівельних кооперативів врегульовані ОСОБА_8 України «Про кооперацію» який є спеціальним, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, ОСОБА_8 України «Про державну реєстрацію юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців», тому норми статей 133, 135, 137 ЖК УРСР та Примірного статуту не можуть бути застосовані до спірних взаємовідносин.

Відповідно до статті 1 Земельного кодексу України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України.

Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з частини другої статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Вище перелічені норми кореспондуються зі змістом норм статей 79-84, 90-91 Земельного кодексу України та пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, якій діяв на момент виникнення спірних правовідносин в частині розпорядження землями належними до комунальної форми власності та розташованих в межах населеного пункту.

Особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури за якою в субєктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою.

Таке набуття права на земельні ділянки передбачає обовязкове прийняття уповноваженим органом держави (органом влади чи органом місцевого самоврядування) відповідного рішення, для юридичного оформлення на неї відповідних прав.

Наведені скаржником обставини щодо порушення відповідачем-1 порядку передачі у власність відповідачу-2 спірної земельної ділянки, який передбачений статтею 41 Земельного кодексу України, не підтвердились в ході апеляційного розгляду справи.

Крім того, відповідно до наявного в матеріалах справи Витягу №НВ-17 від 29.03.2017 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за кадастровим №:12:001:0021 станом на момент прийняття оскаржуваного прокурором рішення суду першої інстанції власником цієї земельної ділянки комунальної форми власності є Харківська міська рада.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини 10 статті 59 ОСОБА_8 України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно зі статтею 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Викладені у цій постанові висновки свідчать про відсутність порушення Харківською міською радою при прийнятті спірного рішення норм статті 41 Земельного кодексу України, у зв'язку із чим правових підстав для визнання незаконним та скасування пункту 8 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 21.12.2016 № 456/16 колегія суддів апеляційної інстанції також не вбачає.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення про відмову в задоволенні заявленого позову з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для його скасування відсутні.

Доводи, що викладені прокуратурою в апеляційній скарзі, не мають жодного правового підґрунтя та повністю спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги Заступника прокурора Харківської області без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 10.05.2017 у справі № 922/651/17 без змін.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 10.05.2017 у справі № 922/651/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30.01.18

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Пелипенко Н.М.