КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2018 р. Справа№ 910/10294/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Чорної Л.В.

Разіної Т.І.

при секретарі судового засідання: Малайдах А.І.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 22.01.2018 року по справі №910/10294/17 (в матеріалах справи).

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Національного університету оборони України ім. Івана Черняховського м. Києва

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2017, повний текст якого складено та підписано 12.09.2017

по справі №910/10294/17 (суддя Паламар П.І.)

за позовом Національного університету оборони України ім. Івана Черняховського м. Києва

до Державного підприємства "Готель "Козацький" Міністерства оборони України м. Києва

про стягнення пені у сумі 44259,28 грн.

ВСТАНОВИВ:

Національний університет оборони України ім. Івана Черняховського (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Готель "Козацький" Міністерства оборони України м. Києва (надалі - відповідач) про стягнення пені у сумі 44 259,28 грн.

Позов обґрунтовано посиланням на договір № 21/3/15 про відшкодування витрат понесених за надання комунальних послуг (постачання електричної енергії, постачання теплової енергії у гарячій воді/парі, водопостачання та водовідведення) від 10 березня 2015р., згідно з умовами якого позивач зобов'язався надавати відповідачу комунальні послуги, а відповідач - оплачувати надані послуги на умовах договору. Всупереч умовам договору відповідач прострочив сплату наданих йому протягом лютого-липня 2015 року комунальних послуг вартістю 318 845,44 грн. З цих підстав, посилаючись на п. 4.2 вказаного договору, просив задовольнити позов, стягнувши з відповідача на свою користь пеню у сумі 44 259,28 грн.

12.07.2017 через відділ документального забезпечення суду першої інстанції відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності. (а/с 37)

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.09.2017 по справі №910/10294/17 задоволені позову відмовлено, у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2017 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, в обґрунтуванні доводів апеляційного оскарження позивач наголосив на тому, що відповідно до ч.2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається в разі пред'явлення особою позову до боржника. Таким чином, у зв'язку із тим, що позивач звертався до господарського суду із позовами, зокрема у справі №910/2261/16, позивач вважає, що мало місце переривання позовної давності у відповідності до ч.2 ст. 264 ЦК України, а тому позов у даній справі слід задовольнити.

Відповідач у відзиві просив колегію суддів залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2017 по справі №910/10294/17 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України. При цьому, у відзиві відповідач наголосив на тому, що позивач у справі звернувся із даним позовом про стягнення пені із пропуском річного строку позовної давності, передбаченого ст. 258 ЦК України, в зв'язку із чим, на думку відповідача, місцевим господарським судом правомірно застосовано до даних спірних правовідносин ч. 4 ст. 267 ЦК України. Стосовно посилання скаржника щодо переривання строку позовної давності у зв'язку із зверненням до суду у господарській справі №910/2261/16, відповідач наголосив, що навіть якщо припустити, що строк переривався, то в будь-якому випадку строк позовної давності по неустойці сплив 11.04.2017, а з позовом у даній справі позивач звернувся - 23.06.2017.

15.12.2017 набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до пункту 9 частини 1 перехідних положень Господарського процесуального кодексу України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника (ч.3 ст. 56 ГПК України). Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст. 58 ГПК України).

До судового засідання від 22.01.2018 з'явився уповноважений представник позивача.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив належним чином уповноваженого представника до судового засідання. Про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що явка сторін по справі обов'язковою не визнавалась, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду судового рішення за наявними матеріалами справи за присутності представника позивача.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутнього представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Національного університету оборони України ім. Івана Черняховського м. Києва залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2017 у даній справі залишити без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено колегією суддів та вбачається з матеріалів справи, 10.03.2015р. між Університетом (сторона 1) та Підприємством (сторона 2) був укладений договір про відшкодування витрат понесених за надання комунальних послуг (постачання електричної енергії, постачання теплової енергії у гарячій воді/парі, водопостачання та водовідведення) №21/3/15 (надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору його предметом є відшкодування стороною 2 витрат за надані комунальні послуги (постачання електричної енергії, постачання теплової енергії у гарячій воді/парі, водопостачання та водовідведення), що надає сторона 1 по забезпеченню приміщень, що знаходяться за адресою: м. Київ, Авіаконструктора Антонова, 2/32, кор. 76, займаних стороною 2.

Пунктом 1.2 Договору визначено, що сторона 1 забезпечує надання перелічених в пункті 1.1 комунальних послуг, а сторона 2 здійснює розрахунки за надані послуги відповідно до розрахунку (додаток 1).

За змістом п. 2.1 Договору відшкодування стороною 2 витрат за надані комунальні послуги (постачання електричної енергії, постачання теплової енергії у гарячій воді/парі, водопостачання та водовідведення) здійснюється на підставі щомісячно наданих стороною 1 завірених рахунків, згідно показників облікових засобів (лічильників) за діючими тарифами.

Згідно з п. 2.2 Договору відшкодування витрат за комунальні послуги (постачання електричної енергії, постачання теплової енергії у гарячій воді/парі, водопостачання та водовідведення) здійснюються стороною 2 до 15 числа місяця, наступного за звітним.

Згідно умов п. 4.2 договору у випадку несвоєчасного перерахування грошових коштів за отримані комунальні послуги споживач виплачує пеню за кожен день прострочення платежу в розмірі подвійної облікової справи Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Строк дії договору відповідно до умов п. 6.1 договору встановлений з моменту його підписання сторонами та діє з 1 січня до 31 грудня 2015 року, або до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по оплаті наданих комунальних послуг за період протягом лютого-липня 2015 року вартістю 318 845,44 грн., у зв'язку з чим позивач вказує на існування підстав для стягнення пені у сумі 44 259,28 грн., згідно розрахунку пені, приєднаного до позову. (а/с 20)

Договір №21/3/15 є договором надання послуг, а тому права та обов'язки сторін визначаються в тому числі положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

В підтвердження надання позивачем та прийняття відповідачем зазначених послуг у період з лютого-липня 2015 року на загальну суму 318 845,44 грн. позивачем було приєднано до матеріалів справи відповідні рахунки, які було виставлено відповідачу. Заперечень стосовно неотримання відповідачем виставлених рахунків матеріали справи не містять, та відповідачем не надано.

Так, за поясненнями представників сторін, наявними у матеріалах справи рахунками №№ 106 від 27 лютого 2015 р., 200 від 31 березня 2015 р., 274 від 30 квітня 2015 р., 348 від 29 травня 2015 р., 420 від 30 червня 2015 р., 490 від 31 липня 2015 р., підтверджується факт прострочення відповідачем сплати наданих йому протягом указаного періоду комунальних послуг вартістю 318 845,44 грн.

Доказів оплати зазначених рахунків у визначений договором строк суду не було надано, а тому, позивач наголосив, що є підстави для стягнення пені.

Згідно умов п. 4.2 договору у випадку несвоєчасного перерахування грошових коштів за отримані комунальні послуги споживач виплачує пеню за кожен день прострочення платежу в розмірі подвійної облікової справи Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

На підставі пункту 4.2 Договору, позивачем було здійсненого нарахування пені по кожному вищезазначеному рахунку окремо та пред'явлено її відповідачеві згідно рахунку №633 від 30.09.2015 на загальну суму 44 259,28 грн. Вказаний рахунок в якому зазначено сукупному суму пені відповідачем оплачено не було, доказів оплати до справи не додано.

Так, колегією суддів встановлено, що право вимоги до відповідача про стягнення пені за порушення термінів оплати комунальних послуг за спірним договором виникло у позивача з 15 числа місяця наступного за звітним, тобто:

- рахунок № 106, за надані послуги у лютому 2015 році з 15 березня 2015 р. ;

- рахунок №200, у березні 2015 р. - 15 квітня 2015 р.;

- рахунок №274, у квітні 2015 р. - 15 травня 2015 р.;

- рахунок №348, у травні 2015 р. - 15 червня 2015 р.;

- рахунок №420, у червні 2015 р. - 15 липня 2015 р.;

- рахунок №490, у липні 2015 р. - у серпні 2015 р..

Згідно розрахунку приєднаного до позову (а/с 20), вбачаються наступні періоди нарахування позивачем пені:

- рахунок № 106 від 27 лютого 2015 р., пеню обраховано: з 16.06.2015 по 15.09.2015;

- рахунок №200 від 31 березня 2015 р., пеню обраховано: з 16.06.2015 по 15.09.2015;

- рахунок №274 від 30 квітня 2015 р., пеню обраховано: з 16.06.2015 по 15.09.2015;

- рахунок №348 від 29 травня 2015 р., пеню обраховано: з 15.06.2015 по 15.09.2015;

- рахунок №420 від 30 червня 2015 р., пеню обраховано: з 16.07.2015 по 15.09.2015;

- рахунок №490 від 31 липня 2015 р., пеню обраховано: з 17.08.2015 по 15.09.2015.

Рахунок №633 від 30.09.2015 на суму 44 259,28 грн. є рахунком у якому позивачем зазначено сукупну суму пені, обраховану за вищезазначені періоди, що нарахована у зв'язку із простроченням оплати комунальних послух по рахункам №№ 106 від 27 лютого 2015 р., 200 від 31 березня 2015 р., 274 від 30 квітня 2015 р., 348 від 29 травня 2015 р., 420 від 30 червня 2015 р., 490 від 31 липня 2015 р. загальною вартістю 318 845,44 грн.

Між тим, перевіряючи правильність періоду нарахування пені по зазначеним рахункам, колегією суддів досліджено за які періоди та по яких рахункам було стягнуто пеню, пред'явлену згідно цього ж договору № 21/3/15 від 10 березня 2015р. у інших господарських справах №910/21173/15 (судове рішення прийнято 19.10.2015) та №910/2261/16 (судове рішення прийнято 11.04.2016).

Так, колегію суддів встановлено та що вбачається із матеріалів даної справи, у межах іншої господарської справи №910/21173/15 розглядалось питання стягнення пені, серед іншого, і по рахункам №№ 106 від 27 лютого 2015 р., 200 від 31 березня 2015 р., 274 від 30 квітня 2015 р., по яким пред'явлено до стягнення пеню і у даній справі.

За результатом дослідження, колегією суддів встановлено, що пеню по вказаним рахункам в сукупності нараховано в межах шести місяців та періоди нарахування у даних господарських справах є різними, зокрема у справі №910/21173/15 кінцевим строком нарахування вказано - 15.06.2015, в той час, коли у даній справі початок визначено з 16.06.2015.

Що стосується іншої господарської справи №910/2261/16, колегією суддів встановлено наступні обставини. Із копії позовної заяви по справі №910/2261/16 слідує, що позивачем за позовними вимогами, серед іншого, було пред'явлено до стягнення пеню на суму 44 259,28 грн. по рахунку №633 від 30.09.2015 (тобто сукупний розмір пені нарахований по рахункам №№ 106 від 27 лютого 2015 р., 200 від 31 березня 2015 р., 274 від 30 квітня 2015 р., 348 від 29 травня 2015 р., 420 від 30 червня 2015 р., 490 від 31 липня 2015 р.), яка є предметом розгляду даної справи. Однак, в подальшому, згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог, вбачається, що позивачем було змінено позовні вимог та виключено даний розмір пені з позову. Вказану заяву було прийнято до розгляду місцевим господарським судом, що слідує із описової частини судового рішення від 11.04.2016 у справі №910/2261/16.

Однак, як вбачається із заяви про збільшення позовних вимог у справі №910/2261/16, копія якої додана позивачем та наявна у матеріалах даної господарської справи, у її змісті фігурує те, що позивачем у зв'язку із простроченням оплати відповідачем послуг нараховано пеню по рахункам, серед інших і по №274 від 30 квітня 2015 р., №348 від 29 травня 2015 р., №420 від 30 червня 2015 р., №490 від 31 липня 2015 р. (а/с 82 абз. 10-11), які є предметом розгляду і у даній господарській справі. Крім того, зазначено, що сукупний розмір пені по зазначеним і по інших рахункам виставлена у рахунку № 776 від 30.11.2015 та №119 від 29.02.2016.

Розгорнутого детального розрахунку, який розглянуто у справі №910/2261/16 позивачем не надано, однак у судовому рішенні від 11.04.2016 у справі №910/2261/16 вказано, що позов по основному боргу пред'явлено за період з жовтня 2015 року по лютий 2016 року, а пеня нарахована за період з 28.11.2015 по 15.02.2016.

У даній справі по вказаним рахункам пред'явлена пеня за інші періоди ніж у справі №910/2261/16, а саме по рахунку №274 від 30 квітня 2015р. з 16.06.2015 по 15.09.2015, №348 від 29 травня 2015 з 15.06.2015 по 15.09.2015, №420 від 30 червня 2015 р. з 16.07.2015 по 15.09.2015, №490 від 31 липня 2015 з 17.08.2015 по 15.09.2015.

Таким чином, враховуючи вищенаведене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що даний позов є обґрунтованим, оскільки пеня у зв'язку із простроченням відповідачем сплати наданих протягом лютого-липня 2015 року комунальних послуг, обрахована вірно, по кожному рахунку окремо, в межах шестимісячного строку нарахування пені у сумі 44 259,28 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.07.2017 через відділ документального забезпечення суду першої інстанції відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності. (а/с 37)

У вказаній заяві відповідач наголосив, що позивач у справі звернувся із даним позовом про стягнення пені із пропуском річного строку позовної давності, передбаченого ст. 258 ЦК України, в зв'язку із чим, на думку відповідача, у позові слід відмовити на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Як роз'яснено у п.п.2.2,2.3 постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, тосуд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Так, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як роз'яснено у п.4.3 постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, слід мати на увазі положення ч.6 ст.232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором). Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за угодою сторін, тому, зокрема, умови договору, за якими сторони встановили, що така давність обчислюється не з моменту прострочення платежу, а з іншої дати, що визначається шляхом зворотного відрахування шести місяців від дати пред'явлення вимоги, суперечать вимогам закону і не застосовуються судом.

Наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень господарських судів у справах зі спорів про стягнення пені (постанови ВСУ від 27.04.2012 у справі №13/110-11 та від 30.09.2014 у справі №904/9083/13).

Водночас, відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

З матеріалів справи не вбачається та судом не встановлено укладення між сторонами договору про збільшення річного строку позовної давності по вимогам про стягнення пені.

Таким чином, враховуючи вищенаведені приписи закону, зокрема ст. 258 ЦК України, строк позовної давності по стягненню пені, нарахованої по рахункам № 106 закінчився 15.09.2016, №200 - 15.10.2016, №274 - 15.12.2016, №348 - 15.01.2017, №420 -15.02.2017, №490 - 15.03.2017.

З позовом у даній справі позивач звернувся 23 червня 2017 р., що вбачається з відбитку реєстраційного штемпелю суду першої інстанції, тобто з пропуском встановленого ст. 258 ЦК України річного строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки. Доказів поважності причин пропуску зазначеного строку суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в зв'язку із пропуском річного строку позовної давності.

Посилання скаржника на переривання строку позовної давності, у зв'язку із розглядом інших господарських справ, зокрема №910/2261/16, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки переривання строку позовної давності не встановлено, а також вищенаведених правових висновків вказане не спростовує. При цьому, окремо слід відмітити, що судове рішення по справі №910/2261/16 прийнято - 11.04.2016, позов у даній справі подано 23.06.2017.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Національного університету оборони України ім. Івана Черняховського м. Києва є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 267-270, 273, 275, 276, 281-285 та розділом ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Національного університету оборони України ім. Івана Черняховського м. Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2017 по справі №910/10294/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2017 по справі №910/10294/17 залишити без змін.

3. Повернути матеріали справи №910/10294/17 до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 24.01.2018.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Л.В. Чорна

Т.І. Разіна