Суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 року

м. Київ

справа № 910/12748/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Мамалуй О.О., Ткач І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Селівон А.М.)

від 25.01.2017,

та постанову Київського апеляційного господарського суду

(головуючий - Калатай Н.Ф., судді - Баранець О.М., Сітайло Л.Г.)

від 18.09.2017,

за позовом - публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

до - фізичної особи-підприємця Длугача Олександра Олександровича

про стягнення 41 141,77 грн

В С Т А Н О В И В:

У травні 2015 публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом про стягнення з фізичної особи-підприємця Длугача Олександра Олександровича заборгованості за кредитом в сумі 41 141,77 грн, в тому числі 22 417,08 грн основного боргу, 10 370,83 грн заборгованості по процентах за користування кредитом, 6 133,86 грн пені за несвоєчасне виконання зобов'язань та заборгованості по сплаті комісії за користування кредитом в сумі 2 220 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем належним чином не виконані умови укладеного між сторонами договору банківського обслуговування від 22.03.2011 в частині повернення кредитних коштів, сплати процентів та комісії за користування кредитом, у зв'язку з наявністю яких позивачем нараховано пеню за прострочення виконання грошових зобов'язань.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у задоволенні позову відмовлено повністю. Рішення суду ґрунтується на тому, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог щодо розміру визначеної позивачем заборгованості позичальника по кредиту, сплаті процентів та комісії за користування кредитом, а також нарахованої пені.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 залишено без змін.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" подало касаційну скаргу на вказані судові рішення, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2017 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ПАТ КБ "Приватбанк" у повному обсязі.

Підставами для скасування судових рішень позивач зазначає неправильне застосування господарськими судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неналежне дослідження господарськими судами доказів по справі, що полягає у помилковому відхиленні як доказів виписок з особового рахунку відповідача, довідки про встановлення відповідачу кредитного ліміту, розрахунку заборгованості. Посилаючись на ст. 43 ГПК України (в редакції до 15.12.2017) вказує на неповноту встановлення обставин справи при вирішенні спору.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач - фізична особа-підприємець Длугач О.О. просить рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2017 залишити без змін, а касаційну скаргу ПАТ КБ "Приватбанк" - без задоволення. Підставами відмови у задоволенні касаційної скарги ФОП Длугач О.О. зазначає: недоведення позивачем факту наявності заборгованості ФОП Длугач О.О. перед ПАТ КБ "Приватбанк" за договором банківського обслуговування б/н від 22.03.2011; посилання на висновок науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності № 219/15 від 16.11.2016, яким не було встановлено розмір заборгованості відповідача за вказаним договором з причин недостатності матеріалів; вказує на наявність недоліків у банківській виписці про рух коштів на р/р НОМЕР_1.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї і перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Як встановлено господарськими судами на підставі матеріалів справи, 22.03.2011 фізичною особою-підприємцем Длугач О.О. підписано заяву на ім'я ПАТ КБ "Приватбанк" про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, згідно якої відповідач приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, тарифів банку, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування від 22.03.2011, а позивач у свою чергу відкрив відповідачу, поточний рахунок НОМЕР_1 в електронному вигляді у національній валюті.

Згідно розділу 1 Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на web-сайті банку http://www.privatbank.ua, правила надання банківських послуг є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам.

Таким чином, відповідач, підписавши заяву від 22.03.2011, згідно з ст. 634 Цивільного кодексу України, приєднався до умов договору банківського обслуговування та погодився з тарифами банку відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті позивача.

За таких обставин, враховуючи положення вищезазначених норм закону господарськими судами правильно встановлено, що між позивачем та укладено договір банківського обслуговування від 22.03.2011, який за своїм змістом та правовою природою є змішаним договором банківського рахунку та кредитного договору.

За твердженням позивача відповідачу був наданий кредитний ліміт, розмір якого у 2011-2014 роках неодноразово змінювався, остаточний розмір, встановлений банком 02.03.2014, становив 22 425,16 грн. Відповідач користувався наданими сумами кредитного ліміту протягом трьох років, неодноразово брав у користування кредитні кошти, а потім погашав кредит. Проте в порушення умов зазначеного договору від 22.03.2011 отриманий кредит у 2014-2015 роках в повному обсязі не повернув, відсотки та комісію (винагороду) за користування кредитом не сплатив, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у загальному розмірі 41 141,77 грн, з яких 22 417,08 грн - заборгованість за кредитом, 10 370,83 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом, 6 133,86 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 2 220,00 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом.

На підтвердження зазначених обставин позивач під час судового розгляду в суді першої та апеляційної інстанцій надав виписки по рахунках відповідача № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4, № НОМЕР_5, № НОМЕР_6, № НОМЕР_7, № НОМЕР_8, № НОМЕР_9, № НОМЕР_10, № НОМЕР_11, меморіальні ордери та платіжні доручення за період з 22.03.2011 по 27.05.2015, які відображають рух коштів по рахунках відповідача, відкритому позивачем для останнього, а також надав до суду розрахунок заборгованості.

В ході судового розгляду господарськими судами були виявлені невідповідності у виписках з рахунків відповідача доданому до позову розрахунку заборгованості. Крім того встановлено, що рахунок № НОМЕР_1 використовувався відповідачем не виключно для отримання та повернення спірних кредитних коштів, а й для проведення інших операцій.

З метою встановлення дійсної заборгованості відповідача за договором банківського обслуговування від 22.03.2011 по сплаті основної суми (тіла) кредиту, процентів за користування кредитом, комісії за користування кредитом та пені за прострочення виконання зобов'язань зі сплати кредиту та відсотків станом на дату розрахунків виконаних позивачем господарськими судами двічі призначались судові економічні експертизи.

Проте, ні Науково-дослідний центр судової експертизи з питань інтелектуальної власності, ні Київський науково-дослідний інститут судових експертиз не провели належним чином експертні дослідження та не встановили розмір заборгованості відповідача за договором банківського обслуговування б/н від 22.03.2011 з причин, що у першій інстанції експертній установі сторонами не були надані додаткові необхідні документи, а в апеляційній інстанції позивачем не оплачено вартість експертизи.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог щодо розміру визначеної позивачем заборгованості позичальника по кредиту, сплаті процентів та комісії за користування кредитом, а також нарахованої пені. При цьому наданими господарськими судами можливостями (призначення експертиз) для такого доведення позивач не скористався.

Верховний Суд не може погодитися із прийнятими у даній справі судовими рішеннями, вважає висновки, зроблені ними, передчасними, та такими, що не підтверджуються матеріалами справи, з огляду на таке.

В ході судового розгляду судами першої та апеляційної інстанції судами встановлено, що предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості за договором банківського обслуговування від 22.03.2011 у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором.

При вирішенні справи судами першої та апеляційної інстанцій належним чином не досліджено в повній мірі обґрунтованість та правильність розрахунку розміру заборгованості за кредитом, правильність розрахунку процентів, комісії за користування кредитом, пені, а також не надано юридичної оцінки доказам про суму заборгованості за договором банківського обслуговування.

У разі виявлення факту, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем здійснено неправильно, господарські суди мали самостійно визначити суми основного боргу, процентів, комісії за користування кредитом та пені, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру нарахувань та пені.

Щодо необхідності проведення експертизи у даній справі Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з частиною 1 статті 41 ГПК України (в редакції до 15.12.2017 чинній на момент винесення судових актів) для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Обставини, встановлені експертизою, не є фактами, які мають преюдиціальне значення для вирішення справи у розумінні ст. 35 ГПК України (в редакції до 15.12.2017 чинній на момент винесення судових актів), а сам висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 вказаного кодексу. Висновок експерта як і жоден доказ не має заздалегідь установленої сили і оцінюється господарським судом з урахуванням всіх обставин справи сукупно з іншими доказами.

Поставлені позивачем на вирішення суду вимоги позовної заяви, питання перевірки обґрунтованості та правильності наданого позивачем розрахунку розміру заборгованості за договором банківського обслуговування від 22.03.2011, правильності розрахунку процентів, комісії за користування кредитом та пені, не вимагають спеціальних досліджень, стосуються безпосередньо умов договору банківського обслуговування, як змішаного договору із елементами кредитного договору, їх вирішення віднесено до компетенції суду, вони входять до предмету доказування у даній справі та підлягають дослідженню судом та мають бути вирішені судами шляхом надання оцінки умовам договору банківського обслуговування у сукупності з наявними в матеріалах справи доказами (банківськими виписками, меморіальними ордерами, платіжними дорученнями, розрахунком заборгованості, поданим позивачем, "Умовами та правилами надання банківських послуг" і "Тарифами банку" ПАТ КБ "Приватбанк", тощо).

Крім того відповідно до статей 33, 34 ГПК України (в редакції до 15.12.2017) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За загальним правилом, обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору.

В силу ст.ст. 42, 43, 47 ГПК України (в редакції до 15.12.2017) правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; судове рішення ухвалюється суддею за результатами обговорення усіх обставин справи. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Вимогами процесуального права визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції, встановили факт довгострокових правовідносин між сторонами за договором банківського обслуговування від 22.03.2011, врахували заперечення відповідача проти позову стосовно необґрунтованості розміру заборгованості у стягуваній сумі, та вважають недостатніми подані позивачем документи для задоволення позову.

Проте суди не були позбавлені права витребувати у сторін на підставі ст. 38 ГПК України (в редакції до 15.12.2017) усі необхідні додаткові документи за період їхньої співпраці для правильного вирішення спору і з'ясування дійсних обставин справи. В даному випадку мова не йде про перекладення на суд обов'язку тягаря доказування, який покладений на сторони у справі, а йде про виконання процесуального обов'язку суду щодо витребування документів у разі недостатності поданих сторонами доказів.

Господарськими судами використано не у повному обсязі свої повноваження, передбачені процесуальним законом щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи в частині встановлення наявності чи відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором банківського обслуговування від 22.03.2011, наслідком чого є скасування прийнятих судових актів.

Враховуючи викладене, постановлені у справі судові рішення не можна визнати законними і обґрунтованими, в зв'язку з чим вони підлягають скасуванню.

Відповідно до ст. 300 ГПК України Верховний Суд розглядає справи за правилами перегляду судових рішень у касаційному порядку, тому не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи перешкоджає ухвалити нове рішення, а тому справу слід передати на новий розгляд суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду слід врахувати наведене, визначити суми основного боргу за договором банківського обслуговування від 22.03.2011, процентів, комісії за користування кредитом та пені, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру нарахувань та пені із врахуванням оцінки наданих до суду доказів, а саме - банківських виписок, меморіальних ордерів, платіжних доручень, Умов та правил надання банківських послуг і Тарифами банку ПАТ КБ "Приватбанк", тощо.

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню підлягає частково, а справа має бути передана на нових розгляд, згідно ст. 129 ГПК України, розподіл судових витрат зі справи, у тому числі і сум судового збору за подання скарги про перегляд рішення в апеляційному і у касаційному порядку та витрати за проведення експертизи, має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись п. 13 ст. 8, ст. ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2017 у справі №910/12748/15 скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді О. Мамалуй

І. Ткач