КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2018 р. Справа№ 910/11905/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар судового засідання: Іванов О.О.

за участю представників:

позивача: не з'явився;

відповідача-1: не з'явився;

відповідача-2: Аврамов В.П.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод

УКРБУДМАШ"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 26.10.2017

у справі №910/11905/17 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод

УКРБУДМАШ"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Профітекс-

Проджект"

2) Фізичної особи-підприємця Мілютіної Наталії Олександрівни

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Завод УКРБУДМАШ" (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Профітекс-Проджект" (далі - відповідач-1) та Фізичної особи-підприємця Мілютіної Наталії Олександрівни (далі - відповідач-2) про визнання недійсним договору №1 про відступлення права вимоги від 24.06.2015, укладеного між відповідачами.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що спірний договір за своєю суттю є договором факторингу, оскільки за його умовами відступлення права вимоги здійснено на платній основі. Відповідно до ст. 1079 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фактором можуть бути лише банки та фінансові установи, які мають ліцензію на здійснення фінансових послуг та включені до державного реєстру фінансових установ, натомість відповідач-2 такого статусу не має, що свідчить про недійсність спірного договору.

Відповідач-1 відзиву чи пояснень по суті спору не надав, у зв'язку з чим справа розглядалася місцевим господарським судом за наявними в ній матеріалами.

Відповідач-2 заперечував проти позову, зазначаючи про необґрунтованість та непідтвердженість вимог позивача належними доказами, просив суд в позові відмовити. На думку відповідача-2, спірний договір є оплатним правочином щодо заміни кредитора у зобов'язанні, який регулюється ст. ст. 512-517 Цивільного кодексу України, а не договором надання фінансової послуги (фінансування) - факторингу відповідно до ст. ст. 1077-1086 Цивільного кодексу України. В даному випадку відсутні обставини, з якими законодавець пов'язує недійсність правочину.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі №910/11905/17 у задоволенні позову було відмовлено повністю. При цьому суд зазначив про те, що з матеріалів справи не вбачається наявність у позивача суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу на подання даного позову, а саме не наведено доводів (обґрунтування) того, яким чином спірний договір відступлення права вимоги №1 від 24.06.2015, укладений між відповідачами, порушує суб'єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі №910/11905/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, внаслідок чого невірно застосовано норми процесуального права. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- судом не було досліджено обсяг прав та обов'язків, що переходять за умовами спірного договору від відповідача-1 до відповідача-2;

- новим кредитором не надано ані позивачу, ані суду доказів переходу до нового кредитора (відповідача-2) прав у зобов'язанні, що порушує вимоги ст. 517 Цивільного кодексу України;

- у спірному договорі відсутня його ціна, чим порушено ст. 632 Цивільного кодексу України, не вказано строк дії договору, що порушує ст. 631 Цивільного кодексу України;

- в даному випадку борг позивача перед відповідачем-1 відсутній, що в свою чергу може свідчити про відсутність цілей настання реальних подій після укладення оспорюваного договору між відповідачами;

- судом не досліджувалося питання щодо виконання відповідачами оспорюваного договору.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2017 апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.12.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 01.02.2017.

30.01.2018 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача з підстав, ідентичних тим, які наводилися під час розгляду справи місцевим господарським судом, просив залишити скаргу без задоволення.

31.01.2018 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду (на електронну адресу суду) від позивача надійшли:

- письмові пояснення, в яких він зазначав про те, що підтримує викладені в апеляційній скарзі обставини та не має необхідності у доповненні скарги;

- клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв'язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника у судове засідання, призначене на 01.02.2018.

В судовому засіданні 01.02.2018 представник відповідача-2 заперечував проти апеляційної скарги позивача з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представники позивача та відповідача-1 в судове засідання 01.02.2018 не з'явилися. Відповідач-1 про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Як уже зазначалося вище, позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв'язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника у судове засідання, призначене на 01.02.2018.

Колегія суддів вирішила відмовити в задоволенні клопотання позивача, з огляду на відсутність у клопотанні позивача посилання на обставини, які б унеможливлювали розгляд даної справи за наявними у ній матеріалами. До того ж, у своїх письмових поясненнях позивач наголосив на тому, що у нього відсутня необхідність у доповненні доводів апеляційної скарги.

Оскільки явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представників позивача та відповідача-1 за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 01.02.2018 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача-2, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

24.06.2015 між відповідачем-1, як первісним кредитором, та відповідачем-2, як новим кредитором, було укладено договір про відступлення права вимоги №1 (далі - Договір відступлення вимоги) (том справи - 1, аркуші справи - 25-26).

За умовами Договору відступлення права вимоги (п.п.1.1, 1.4) первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором поставки обладнання №11/07-14/1 від 11.07.2014 (далі - основний договір), укладеним між первісним кредитором та позивачем (далі - боржник) на підставі Статуту. Відступлення права вимоги за основними договорами здійснюється на платній основі. Згідно з відступленням права вимоги за цим Договором новий кредитор сплачує первісному кредитору винагороду у розмірі 839,00 грн.

В розділі 2 Договору відступлення права вимоги визначено права та обов'язки сторін, згідно з п.п.2.1, 2.2 якого первісний кредитор повинен передати новому кредитору всі документи, які засвідчують права що передаються, та інформацію, яка є важливою для реалізації новим кредитором своїх прав та здійснення обов'язків за основним договором, протягом трьох робочих днів з дня набрання законної сили цим договором. Первісний кредитор письмово сповіщає боржника про поступку права вимоги за основним договором шляхом передачі боржнику повідомлення (додаток №1 до цього договору) та копію цього договору.

В п.п.4.1, 4.2 Договору відступлення права вимоги передбачено, що останній набирає законної сили з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. З дати набрання чинності цим договором боржник стає зобов'язаним виконувати свої зобов'язання за основним договором перед новим кредитором, а новий кредитор стає зобов'язаним належним чином виконувати зобов'язання первісного кредитора за основним договором перед боржником.

Позивач вважає, що Договір відступлення права вимоги фактично є договором факторингу, оскільки за його умовами відступлення права вимоги здійснено на платній основі. На думку позивача, за умовами спірного договору фактично відбулось фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (в даному випадку до позивача). Окрім того, позивач звертав увагу суду на те, що згідно з чинним законодавством фактором можуть бути лише банки та фінансові установи, які мають ліцензію на здійснення фінансових послуг та включені до державного реєстру фінансових установ, тоді як відповідач-2 такого статусу не має.

Зважаючи на вищенаведене, позивач просив суд визнати недійсним Договір відступлення вимоги, укладений між відповідачами.

Місцевий господарський відмовив в задоволенні позову, зазначивши про необґрунтованість та непідтвердженість вимог позивача належними і допустимими доказами.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають як фактичним обставинам справи, так і вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В ч.1, п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, ст. ст. 207, 208 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (аналогічна правова позиція наведена в п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу припису наведеної статті правомірність правочину презюмується і обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Як уже зазначалося вище, позивач вважає, що укладений між відповідачами Договір відступлення вимоги за своєю суттю є договором факторингу. З цього приводу судом було з'ясовано наступне.

В ст. 1077 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

З наведеного випливає, що у цьому випадку права грошової вимоги до боржника переходять до фактора з метою забезпечення виконання зобов'язань клієнта перед фактором (забезпечувальне відступлення).

Згідно зі ст. ст. 1078, 1079 названого Кодексу предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Отже, предметом договору факторингу може бути тільки грошова вимога. Водночас, відмежування вказаного договору від інших подібних договорів визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Оскільки за умовами спірного Договору відступлення права вимоги відбулася заміна кредитора у зобов'язанні, то в даному випадку мають бути досліджені визначені законодавством порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, в ст. 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Таким чином, відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу (аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 у справі №6-301цс15).

Виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства, можна виділити наступні ознаки договору факторингу: фактор (новий кредитор) надає послуги по фінансуванню діяльності клієнта (первісний кредитор) шляхом надання в його розпорядження коштів; такі послуги надаються за винагороду у вигляді здійснення клієнтом (первісний кредитор) відповідної плати послуг фактора (новий кредитор); грошові кошти передаються в рахунок грошової вимоги клієнта (первісного кредитора) до третьої особи (боржника). При цьому, обов'язковою умовою договору факторингу є оплата, яку має здійснити первісний кредитор (клієнт) новому кредитору (фактору) за надання в його розпорядження коштів під відступлення права вимоги. Таку плату здійснює саме клієнт (первісний кредитор), а не навпаки, у зв'язку з чим здійснення фінансування первісного кредитора шляхом купівлі у нього новим кредитором права грошової вимоги, що, зокрема, допускається за договором факторингу, за відсутності обов'язку у первісного кредитора сплачувати новому кредитору винагороду за надання таких послуг не є підставою для кваліфікації договору факторингу. В такому випадку (відсутність плати первісного кредитора за надані йому послуги) між сторонами виникають правовідносини з договору купівлі-продажу права вимоги, до яких застосовуються положення про відступлення права вимоги (аналогічна правова позиція наведена у постанові Вищого господарського суду України від 01.02.2017 у справі №922/5334/15).

В свою чергу відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Тобто, цесія є заміною особи у зобов'язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов'язання. При цьому договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги, і чинний Цивільний кодекс України не містить жодних заборон з цього приводу, а відтак сторони самі визначають оплатний договір цесії чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу, а якщо безоплатний, то підлягають застосування положення про договір дарування.

Позивач як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі наголошував на тому, що оспорюваний ним Договір відступлення права вимоги є оплатним.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що за умовами п.1.4 Договору відступлення права вимоги відступлення здійснюється на платній основі. Згідно з відступленням права вимоги за цим договором новий кредитор (відповідач-2) сплачує первісному кредитору (відповідачу-1) винагороду у розмірі 839,00 грн. Водночас, зміст даного правочину свідчить про те, що він є оплатним договором про відступлення права вимоги, а відтак за своєю суттю не є договором факторингу, оскільки він не передбачає надання фінансових послуг банками. В Договорі відступлення права вимоги відсутні посилання на факторинг, натомість визначення термінів та суть вказаного договору свідчить про те, що між відповідачами було укладено оплатний договір відступлення прав вимоги (цесія).

Позивач в апеляційній скарзі зазначав про те, що новим кредитором не надано ані позивачу, ані суду доказів переходу до нього прав у зобов'язанні, що порушує вимоги ст. 517 Цивільного кодексу України. З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. ст. 512-514, 516 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні (ч.2 ст. 517 Цивільного кодексу України).

З наведеного вбачається, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом і порядок укладення договору відступлення права вимоги встановлений ст. ст. 512-517 Цивільного кодексу України.

Тобто, в даному випадку, отримання відповідачем-1, як первісним кредитором, згоди позивача, як боржника, на укладення Договору відступлення права права вимоги з відповідачем-2, як новим кредитором, не передбачено.

Відносно посилання в апеляційній скарзі на те, що борг позивача перед відповідачем-1 відсутній, що в свою чергу свідчить про відсутність цілей настання реальних подій після укладення оспорюваного договору між відповідачами, необхідно зазначити наступне.

Нормами ст. 518 Цивільного кодексу України визначено, що боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Тобто, позивач, який є боржником за спірним Договором відступлення права вимоги згідно зі ст. 518 Цивільного кодексу України наділений правом пред'явлення своїх заперечень проти нового кредитора у зобов'язанні, а також користуватися іншими правами, наданими йому чинним законодавством.

В даному випадку позивач не надав ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження того, що воля сторін в оспорюваному правочині була спрямована саме на встановлення інших цивільно-правових відносин (зокрема договору факторингу), ніж ті, які передбачені правочином, як не надано доказів, які б свідчили про те, що спірний договір укладений з такою метою.

Відносно посилання в апеляційній скарзі на те, що у спірному договорі відсутня його ціна та не вказано строк дії договору, необхідно зазначити про те, що в Договорі відступлення права вимоги здійснено заміну кредитора та вказано правочин, за яким відступлено право вимоги, що дає змогу визначити розмір цієї вимоги. Окрім того, в п.1.2 Договору факторингу зазначено про те, що за цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного та реального виконання зобов'язання за основним договором, включаючи, але не обмежуючись наступним: вимагати оплати робіт з встановлення технологічного обладнання, включаючи закупівлю та постачання усіх необхідних матеріалів та обладнання, організацію та виконання всіх необхідних монтажних та інших робіт, встановлення та пусконалагодження обладнання, а також здачу цього обладнання приймальним комісіям, що вже були надані первісним кредитором і отримані боржником до дати набрання чинності цим договором, а також сплати штрафних санкцій, інфляційного збільшення суми заборгованості, процентів за користування грошовими коштами і відшкодування збитків у розмірі, строки і у випадках, передбачених основним договором та чинним законодавством України, а також виконати інші умови основного договору не були виконані його сторонами.

Що ж до строку дії Договору відступлення права вимоги, то в розділі 4 вказаного договору встановлено як момент, з якого він набирає чинності, так і умови припинення його дії.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що місцевим господарським судом не досліджувалося питання щодо виконання відповідачами оспорюваного договору є безпідставним, оскільки в оскаржуваному судовому рішенні у даній справі неодноразово зазначалося про те, що на виконання п.1.4 Договору відступлення права вимоги відповідач-2 сплатив на користь відповідача-1 грошові кошти у сумі 839,00 грн., на підтвердження чого суду надано квитанцію до прибуткового касового ордера №6 від 23.12.2015. В свою чергу відповідач-1 передав відповідачу-2 документи, які засвідчують право вимоги за Договором поставки обладнання №11/07-14/1 від 11.07.2014, про що було складено і підписано відповідний акт прийому-передачі від 01.07.2015 (том справи - 1, аркуш справи - 177).

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що Договір відступлення права вимоги не має ознак факторингу, натомість він є оплатним правочином щодо заміни кредитора у зобов'язанні, який регулюється нормами ст. ст. 512-519 Цивільного кодексу України, а не договором надання фінансової послуги (фінансування) - факторингу у розумінні ст. ст. 1077-1086 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, позивач, який не є стороною оспорюваного ним договору, звертаючись до суду з позовом про визнання такого правочину недійсним зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси. Водночас, суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Тобто, в даному випадку обов'язок доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання прав та інтересів позивача покладається безпосередньо на позивача.

При цьому судом враховано Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, в якому зазначено про те, що поняття "охоронюваний законом інтерес", яке вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом (аналогічна правова позиція наведена в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Натомість позивач не обґрунтував, яким чином Договір відступлення права вимоги порушує суб'єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача. В ході розгляду даної справи судом не було встановлено обставин, з якими законодавство пов'язує недійсність правочинів, у зв'язку з чим вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В ст. 86 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази і пояснення учасників судового розгляду підтверджують висновок місцевого господарського суду по суті позовних вимог щодо відмови у їх задоволенні.

Згідно зі ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позову, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на апелянта (позивача).

Керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 76, 269, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод УКРБУДМАШ" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі №910/11905/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі №910/11905/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/11905/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова

повний текст постанови

складено 05.02.2018