Суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 року

м. Київ

справа № 910/7527/15-г

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Чумака Ю.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Корнієнко О.В.

за участю представників:

приватного акціонерного товариства

"Феодосійський механічний завод" - Ільїної Д.В.,

товариства з обмеженою відповідальністю

"Укркомерцгруп" - Шумєєвої О.О.,

ОСОБА_6 - ОСОБА_7, -

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги

Приватного акціонерного товариства "Феодосійський механічний завод";

ОСОБА_6

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 (у складі колегії суддів: Іоннікова І.А. (головуючий), Тарасенко К.В., Суліма В.В.) та

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 (суддя - Чебикіна С.О.)

у справі № 910/7527/15-г

за позовом Публічного акціонерного товариства "Феодосійський механічний завод"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укркомерцгруп"

про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Феодосійський механічний завод" (далі - ПАТ "ФМЗ"), яке в подальшому змінило найменування на Приватне акціонерне товариство "Феодосійський механічний завод" (далі - ПрАТ "ФМЗ"), звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укркомерцгруп" (далі - ТОВ "Укркомерцгруп") про визнання недійсним укладеного 14.03.2014 між сторонами договору купівлі-продажу 9/50 частин комплексу будівель та споруд механічного заводу, загальною площею 2 558,0 кв.м.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що спірний договір був підписаний від імені ПАТ "ФМЗ" представником ОСОБА_10, який не мав необхідного обсягу повноважень, оскільки діяв на підставі довіреності, виданої обраним нелегітимним складом Наглядової ради товариства ОСОБА_11

Крім того, як на підставу недійсності спірного правочину позивач вказав на те, що директор ПАТ "ФМЗ" відповідно до п. 9.3.8 Статуту та рішення Наглядової ради товариства, оформленого протоколом від 3.11.2011 № 34, мав право приймати фінансово-господарські рішення без попереднього узгодження з Наглядовою радою товариства тільки в межах ліміту 50 000 грн, а оспорюваний договір було укладено на суму 485 372,61 грн.

У жовтні 2016 року позивачем подано заяву про доповнення підстав позову. Позивач додатково зазначив, що підставою для визнання спірного договору недійсним є укладення його внаслідок зловмисної домовленості між представниками обох сторін договору.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 у позові відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено підстав для визнання договору купівлі-продажу від 14.03.2014 недійсним.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з мотивами, викладеними в рішенні місцевого господарського суду.

Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, у липні 2017 року ПрАТ "ФМЗ" подало касаційну скаргу, яка була прийнята до провадження ухвалою Вищого господарського суду України від 28.09.2017 і у якій скаржник, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог касаційної скарги ПрАТ "ФМЗ" посилається на те, що:

- суди попередніх інстанцій, з посиланням на статтю 62 Конституції України, дійшли помилкового висновку про те, що факт зловмисної домовленості, передбаченої статтею 232 ЦК України, може бути доведений лише обвинувальним вироком суду;

- в порушення вимог статей 4-2, 43 Господарського процесуального Кодексу України (далі - ГПК України) в редакції, чинній до 15.12.2017, суд першої інстанції в своєму рішенні навів лише доводи та докази сторони, на користь якої постановлено рішення, жодних наданих позивачем доказів суд першої інстанції не оцінив, а суд апеляційної інстанції не спростував жодного доводу апеляційної скарги.

До суду касаційної інстанції надійшли доповнення до касаційної скарги ПрАТ "ФМЗ", в яких зазначено про те, що:

- при вирішенні питання щодо наявності зловмисної домовленості представників сторін оспорюваного договору в межах господарського процесу суди неправильно застосували норми ст. 62 Конституції України і ст. 34 ГПК України (належність та допустимість доказів), вважаючи необхідним доведення такої домовленості тільки вироком суду;

- висновок судів попередніх інстанцій про законність рішення Наглядової ради ПАТ "ФМЗ" про встановлення ліміту для вчинення правочинів без погодження з наглядовою радою товариства у розмірі 1 000 000 грн, оформленого протоколом від 14.05.2013 № 2/1, не відповідає фактичним обставинам справи;

- судами не було взято до уваги, що рішенням Наглядової ради товариства від 12.03.2014 було скасовано всі довіреності, видані директором ПАТ "ФМЗ" ОСОБА_11, внаслідок чого представництво ОСОБА_10 було припинено;

- суди не навели обґрунтувань своїх висновків, не взявши до уваги надані позивачем докази.

Постановою Господарського суду міста Києва від 07.09.2017 у справі №910/21939/15 ПрАТ "Феодосійський механічний завод" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Рамазанова С.Г.

Під час касаційного провадження (17 і 18 жовтня 2017 року) ліквідатором ПрАТ "Феодосійський механічний завод" Рамазановим С.Г. на підставі статті 38 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" подано відмову від касаційної скарги, з посиланням на статтю 111-6 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017), у якій одночасно просив відмовити ПрАТ "ФМЗ" у касаційній скарзі та розгляд справи здійснювати без його участі з урахуванням поданої відмови від касаційної скарги.

4.12.2017 ліквідатором ПрАТ "ФМЗ" Рамазановим С.Г. подано клопотання, у якому він просить не брати до уваги відмову від касаційної скарги ПрАТ "ФМЗ" та розглядати касаційну скаргу по суті.

ОСОБА_6 (далі - ОСОБА_6), який є акціонером ПрАТ "ФМЗ", посилаючись на те, що рішенням та постановою судів попередніх інстанції порушуються його права (зменшується частка майна ТОВ "ФМЗ", яке він вправі отримати після ліквідації боржника), звернувся з касаційною скаргою, у якій, зазначаючи про порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення та постанову судів попередніх інстанцій скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_6 прийнята до розгляду ухвалою Вищого господарського суду України від 13.11.2017.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 є аналогічними доводам касаційної скарги ПрАТ "ФМЗ".

ТОВ "Укркомерцгруп" подано відзив на касаційну скаргу ПрАТ "Феодосійський механічний завод", у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, вважаючи рішення суддів попередніх інстанцій законними і обґрунтованими та посилаючись на те, що:

- суди дійшли правильного висновку про недоведеність зловмисної домовленості представників сторін оспорюваного договору;

- у справі відсутні докази незаконності рішення Наглядової ради ПАТ "ФМЗ" про затвердження складу Наглядової ради, яка своїм рішенням встановила ліміт для вчинення правочинів без погодження з Наглядовою радою товариства у розмірі 1 000 000 грн. (протоколом від 14.05.2013 № 2/1);

- повноваження ОСОБА_11 як директора ПАТ "ФМЗ" на час підписання договору підтверджуються витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (далі - ЄДР);

- судами встановлено схвалення вчиненого договору купівлі-продажу від 14.03.2014 ПАТ "ФМЗ".

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційних скаргах доводи та заперечення проти них, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 301 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права.

Встановлено, що 14.03.2014 між ПАТ "ФМЗ" (продавець), від імені якого діяв ОСОБА_10, та ТОВ "Укркомерцгруп" (покупець), від імені якого діяв Вакуленко С.В., було укладено договір купівлі-продажу 9/50 частин комплексу будівель та споруд механічного заводу загальною площею 2 558,0 кв.м від комплексу будівель та споруд загальною площею 11 923 кв.м, що знаходиться у м. Феодосія (АРК), вул. Чкалова, 86.

За змістом ст.ст. 203, 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Кожна з цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Ч. 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Ст. 97 ЦК України визначено, що управління товариством здійснюють його органи, Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Згідно п. 9.3.1 Статуту ПАТ "ФМЗ" директор обирається Наглядовою радою товариства і є виконавчим органом товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю.

Відповідно до п.п. 9.3.6, 9.3.8 Статуту ПАТ "ФМЗ" директор приймає рішення щодо розпорядження майном товариства та грошовими коштами без узгодження з Наглядовою радою, якщо сума угоди не перевищує ліміт, встановлений Наглядовою радою.

Від імені ПАТ "Феодосійський механічний завод" договір купівлі-продажу від 14.03.2014 підписаний ОСОБА_10, який діяв на підставі нотаріально посвідченої 27.01.2014 нотаріусом Глєбовим П.В. довіреності, якою останнього було уповноважено директором ОСОБА_11 представляти інтереси ПАТ "ФМЗ", у тому числі, з питань керування і розпорядження всім майном.

3.11.2011 рішенням Наглядової ради ПАТ "ФМЗ", оформленим протоколом № 34, встановлено ліміт суми, в рамках якої директор може приймати фінансово-господарські рішення без попереднього узгодження з Наглядовою радою ПАТ "ФМЗ" в розмірі 50 000 грн.

14.05.2013 рішенням Наглядової ради ПАТ "ФМЗ", оформленим протоколом № 2/1, були скасовані попередні обмеження на ліміти для вчинення правочинів посадовими особами товариства, встановлені рішенням наглядової ради ПАТ "ФМЗ" від 3.11.2011, та встановлений ліміт вартості правочинів для директора товариства, в рамках якого він може приймати фінансово-господарські рішення без попереднього узгодження з наглядовою радою, у розмірі 1 000 000 грн.

Таким чином, станом на 14.03.2013, на день укладення оспорюваного договору, такий ліміт було встановлено у розмірі 1 000 000 грн, а за оспорюваним договором від 14.03.2014, укладеним представником ОСОБА_10 на підставі довіреності, виданій йому директором ОСОБА_11, було продано майно на суму 485 372, 64 грн, що є менше суми встановленого ліміту, а тому без попередньої згоди Наглядової ради на укладення оспорюваного договору.

Встановивши, що отримання попередньої згоди Наглядової ради на укладення спірного правочину не було потрібно, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що виконавчим органом ПАТ "Феодосійський механічний завод" не було перевищено встановленого Статутом цього товариства ліміту для укладення правочину, а отже ОСОБА_10 від імені ПАТ "ФМЗ" діяв в межах наданих йому повноважень.

При цьому, судами попередніх інстанцій правомірно відхилено доводи позивача стосовно того, що ОСОБА_11, який видав громадянину ОСОБА_10 довіреність на укладення спірного договору, не мав права діяти від імені ПАТ "ФМЗ", оскільки наведене спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (далі - ЄДР) на ПАТ "Феодосійський механічний завод" станом на 14.03.2014, яке міститься в матеріалах справи.

Ураховуючи відомості, які внесені до ЄДР на час укладення договору від 14.03.2014, що директором ПАТ "ФМЗ" був ОСОБА_11, та положення Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" щодо достовірності відомостей, внесених до ЄДР і можливості використання їх у спорі з третьою особою, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що ОСОБА_11 мав право діяти від імені товариства та видавати довіреності на вчинення дій від імені товариства.

При цьому судами попередніх інстанцій було перевірено доводи позивача про те, що ОСОБА_11 був призначений на посаду директора ПАТ "ФМЗ" нелегітимним складом Наглядової ради ПАТ "ФМЗ", який було, начебто, обрано рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ "ФМЗ", оформленим протоколом від 13.05.2013, яке було визнано недійсним рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим від 18.03.2014 у справі № 901/259/14, а тому ОСОБА_11 не мав права діяти від імені ПАТ "ФМЗ", тим більше уповноважувати будь-яку особу на представництво інтересів підприємства, в т.ч. на відчуження майна.

Встановлено, що зазначене рішення господарського суду АРК від 18.03.2014 у справі №901/259/14, не набуло законної сили через його оскарження в апеляційному порядку до Севастопольського апеляційного господарського суду та прийняття ним рішенням за нормами російського законодавства, що відповідно до ч. 3 ст. 9 ЗУ "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" не може створювати правових наслідків для сторін. Доказів перегляду цього рішення у встановленому законодавством України порядку позивачем не надано.

Більше того, Господарським судом міста Києва у 2015 році у справі №910/15556/15 повторно було розглянуто позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання недійсним рішення загальних зборів акціонерів ПАТ "ФМЗ" про зміну складу Наглядової ради товариства, оформленим протоколом від 13.05.2013, і рішенням суду від 08.09.2015 у задоволенні позову відмовлено.

З огляду на наведене висновок судів попередніх інстанцій про недоведеність незаконності рішення Наглядової ради ПАТ "ФМЗ" про встановлення ліміту для вчинення правочинів без погодження з Наглядовою радою товариства у розмірі 1 000 000 грн, оформленого протоколом від 14.05.2013 № 2/1, відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Виходячи з приписів ч. 3 ст. 92 ЦК України суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, залишивши без змін рішення суду першої інстанції встановив, що позивачем не доведено, що у ОСОБА_11 були обмеження щодо укладення спірного договору та відповідач був обізнаний про такі обмеження представника ПАТ "ФМЗ" при підписані спірного договору., чим і обґрунтував свій висновок про відмову у позові.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, зазначаючи про те, що рішенням Наглядової ради товариства від 12.03.2014 було скасовано всі довіреності, видані директором ПАТ "ФМЗ" ОСОБА_11, внаслідок чого представництво ОСОБА_10 на час укладення оспорюваного договору було припинено, не надав суду доказів повідомлення про це представника та інших відомих йому третіх осіб відповідно до положень ч. 2 ст. 249 ЦК України. Тому суди з урахуванням положень ч. 3 ст. 249 ЦК України правомірно не взяли до уваги ці пояснення.

Відповідно до статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Вимоги про визнання недійсними правочинів з підстав ст. 232 ЦК України можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, і наявності безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Доказом зловмисної домовленість представника однієї сторони з другою стороною під час укладення оспорюваного правочину може бути, у тому числі, і обвинувальний вирок суду.

Дослідивши та оцінивши всі докази у справі (наведені та щодо ціни продажу майна за договором) суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин вчинено саме у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Водночас зі змісту оскаржуваних рішення та постанови судів не вбачається висновку про те, що обвинувальний вирок суду може бути єдиним доказом на підтвердження зловмисної домовленості у розумінні статті 232 ЦК України.

Тому є безпідставними доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій, з посиланням на статтю 62 Конституції України, дійшли висновку про те, що факт зловмисної домовленості, передбаченої статтею 232 ЦК України, може бути доведений лише обвинувальним вироком суду. Такі доводи касаційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні змісту рішень місцевого та апеляційного господарських судів.

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення і неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального законодавства при прийнятті оскаржуваних судових рішень не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим немає підстав для зміни чи скасування законних рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів.

Судовий збір за подання касаційних скарг в порядку ст. 129 ГПК України (в редакції після 15.12.2017) покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Приватного акціонерного товариства "Феодосійський механічний завод" та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 у справі № 910/7527/15-г залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді І.С. Міщенко

Ю.Я. Чумак