ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2018 рокуСправа № 912/3066/17
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Вавренюк Л.С., за участю секретаря судового засідання Скопець В.В., розглянув у відкритому судовому засіданні загального позовного провадження справу № 912/3066/17

за позовом: керівника Кіровоградської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України

до відповідача 1: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Кіровоградській області

до відповідача 2: публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Кіровоградської філії публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: державного навчального закладу "Вище професійне училище №9 м. Кіровоград"

про визнання недійсним договору, зобов'язання повернути приміщення.

Представники:

від прокуратури - ОСОБА_1, посвідчення №033353 від 13.05.2015 р.;

від позивача - участі не брали;

від відповідача 1 - ОСОБА_2, довіреність № 09/18 від 11.01.2018 р.;

від відповідача 2 - ОСОБА_3, довіреність № 2674 від 12.12.2017 р.,

від 3-ї особи - участі не брали.

Керівник Кіровоградської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України звернувся до Господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою, яка містить наступні вимоги:

- визнати недійсним договір оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності №111-34/195-21 від 31.12.2009 р., з урахуванням додаткових угод, укладених між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Кіровоградській області та публічним акціонерним товариством "Укртелеком" в особі Кіровоградської філії публічного акціонерного товариства "Укртелеком", припинити зобов'язання за ним на майбутнє;

- зобов'язати публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Кіровоградської філії публічного акціонерного товариства "Укртелеком" звільнити та повернути балансоутримувачу - державному навчальному закладу "Вище професійне училище № 9 м. Кіровоград", шляхом складання акта прийому-передачі, нежитлове приміщення площею 16,0 кв.м, вартістю 75 296,00 грн., розташоване на першому поверсі чотирьохповерхової будівлі навчально-виробничих майстерень, розміщене за адресою: м. Кропивницький, вул. Шатила, буд. 4.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що передача в оренду приміщення навчального закладу для здійснення діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, є незаконною, у зв'язку з чим, спірний договір оренди підлягає визнанню недійсним, а приміщення - поверненню балансоутримувачу.

Окрім того, прокуратурою обґрунтовано наявність підстав для представництва органом прокуратури інтересів держави в суді шляхом пред'явлення цього позову прокурором в особі Міністерства освіти та науки України, як органу, уповноваженого державою управляти майном, закріпленим за державним навчальним закладом "Вище професійне училище № 9 м. Кіровоград" і здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах з повідомленням позивача про намір звернутись до суду в його інтересах з зазначеним позовом та наведено додаткове матеріально-правове обґрунтування підстав позову.

В письмових поясненнях №12-86/9598-вих.17 від 30.10.2017 р. прокурор вказує на необхідність залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - державного навчального закладу "Вищого професійного училища №9 м. Кіровоград", обґрунтовуючи свої доводи тим, що даний навчальний заклад є балансоутримувачем орендованого майна, яке є державною власністю, закріплене Міністерством освіти і науки за останнім, перебуває в його оперативному управлінні та відповідно до умов спірного договору у разі його розірвання або припинення підлягає поверненню даному навчальному закладу, тому рішення господарського суду у даній справі може вплинути на права та обов'язки останнього (а.с. 128-130 том 1).

13.11.2017 р. на адресу суду надійшло клопотання №598/05 від 10.11.2017 р., в якому публічне акціонерне товариство "Укртелеком" просить об'єднати справи №912/3066/17 та №912/3067/17, що знаходяться в провадженні судді Вавренюк Л.С., в одну справу, обґрунтовуючи правові підстави для об'єднання тим, що у вищевказаних справах спірні договори оренди є однорідними за своєю правовою природою, укладені між одними і тими ж сторонами, предметом яких є майно, що знаходиться за однією адресою та використовується відповідачем 2 за єдиним призначенням.

Окрім того, в зазначеному клопотанні відповідач 2 заперечує проти заявленого позову, однак подання відзиву на позовну заяву вважає передчасним до вирішення господарським судом питання щодо об'єднання однорідних справ та визначення процесуального статусу державного навчального закладу "Вище професійне училище №9 м. Кіровоград"(а.с.133-134 том 1).

Згідно письмових пояснень від 13.11.2017 р. відповідач 1 - регіональне відділення Фонду державного майна України по Кіровоградській області заперечує проти заявлених позовних вимог, вказуючи на те, що учні державного навчального закладу "Вище професійне училище №9 м. Кіровоград", що готує спеціалістів у телекомунікаційній сфері, проходять практику на базі Кіровоградської філії публічного акціонерного товариства "Укртелеком" та з цією метою використовують відповідне телекомунікаційне обладнання, яке згідно до оспорюваного договору розміщене в даному навчальному закладі.

Окрім того, відповідач 1 заявляє про надання Міністерством освіти і науки України дозволу на укладення спірного договору (а.с. 136 том 1).

Ухвалою від 15.11.2017 р. на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України в редакції, що діяла до набрання чинності Закону України від 03.10.2017 р. №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства та інших законодавчих актів", залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - державний навчальний заклад "Вище професійне училище №9 м. Кіровоград", розгляд справи відкладено до 08.12.2017 р.

В письмових поясненнях №9.1-11-322 від 15.11.2017 р. Міністерство освіти і науки України зазначає про необхідність погодження останнім, як органом, що здійснює функції управління майном, закріпленим за навчальним закладом, контролю за ефективністю його використання і збереження, укладення договору оренди майна та продовження його дії, що закріплене за навчальним закладом на праві оперативного управління; окрім того позивач вказує на заборону приватизації, перепрофілювання або використання не за призначенням об'єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділів, технологічно пов'язаних з навчальним та науковим процесом (а.с. 143-145 том 1).

05.12.2017 р. на адресу суду відповідачем 1 надіслано копії дозволів Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України, правонаступником якого є Міністерство освіти і науки України (позивач у справі) на продовження дії Договору оренди, з зазначенням в останніх про необхідність врахування напрямку діяльності орендаря при передачі в оренду приміщень навчального закладу задля безпечних умов роботи останнього та вказівкою на заборону приватизації об'єктів освіти у відповідності до Закону України "Про приватизацію державного майна" (а.с. 149-158 том 1).

У відзиві на позовну заяву №625/05 від 05.12.2017 р. публічне акціонерне товариство "Укртелеком" вважає позовні вимоги не обґрунтованими, оскільки спірний договір укладено у відповідності до вимог законодавства, а використання орендованого майна пов'язано з навчально-виховним і навчально-виробничим процесом та просить відмовити в задоволенні позову повністю (а.с. 160-166 том 1).

Окрім того, 07.12.2017 р. та 08.12.2017 р. публічним акціонерним товариством "Укртелеком" (відповідач 2) до господарського суду подано письмові докази на підтвердження доводів, викладених у відзиві на позов від 05.12.2017 р., які, на думку відповідача 2, свідчать про безпідставність доводів прокурора та використання орендованого майна за спірним договором оренди у відповідності до цільового призначення (а.с 1-120, 122-138 том 2).

У судовому засіданні 08.12.2017 р., що вбачається з протоколу судового засідання від 08.12.2017 р., господарським судом відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про об'єднання справ №912/3066/17 та №912/3067/17 в одну справу, оскільки предметом позовів в заявлених до об'єднання справах є вимоги прокурора щодо визнання недійсними окремо укладених договорів та застосування наслідків недійсності правочинів, а тому їх сумісний розгляд, обєднаний в одному позовному провадженні, утруднить вирішення спору (а.с. 139-141 том 2).

У судовому засіданні 08.12.2017 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України в редакції, що діяла до набрання чинності Закону України від 03.10.2017 р. №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства та інших законодавчих актів" оголошено перерву до 14.12.2017 р.

13.12.2017 р. на адресу суду від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Кіровоградській області (відповідач 1) надійшли докази направлення листів і додаткових угод до договору оренди на адресу Міністерства освіти і науки України для отримання висновку про можливе продовження орендних відносин між відповідачами щодо частини приміщення, яке знаходиться на балансі державного навчального закладу "Вище професійне училище №9 м. Кіровоград" (а.с. 143-150 том 2).

13.12.2017 р. третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача надіслала на адресу суду копію листа №01-767 від 20.11.2017 р. з відповідними додатками, в якому повідомляє прокуратуру про організацію проходження виробничої практики учнями навчального закладу "Вище професійне училище №9 м. Кіровоград" в усіх підрозділах відповідача 2 та вказує на плідну співпрацю між двома підприємствами (а.с. 151-163 том 2).

В письмових поясненнях від 14.12.2017 р. прокурор підтримав заявлені позовні вимоги та заперечив проти доводів відповідачів про використання орендованого приміщення за спірним договором у навчально-виховному процесі, вважаючи їх непідтвердженими належними і допустимими доказами, що б свідчили про дотримання вимог законодавства, в частині використання орендованого приміщення навчального закладу за цільовим призначенням, тобто тісну пов'язаність мети такого використання з навчально-виховним процесом (а.с. 164-167 том 2).

14.12.2017 р. на адресу суду від відповідача 2 надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій публічне акціонерне товариство "Укртелеком" просить відмовити повністю у задоволенні пред'явленого прокурором позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності; окрім того останнім подано клопотання про залучення до матеріалів справи доказів, що на думку відповідача 2 свідчать про використання об'єкта оренди за спірним договором у навчально-виробничому процесі по підготовці кваліфікованих спеціалістів (а.с.168-169, 170-177 том 2).

В судовому засіданні 14.12.2017 р. публічне акціонерне товариство "Укртелеком" надано копію письмових пояснень, в яких відповідач 2 повідомляє орган прокуратури про використання телекомунікаційного обладнання, вставленого в орендованих приміщеннях навчального закладу у навчально-виробничому процесі, як бази навчально-виробничої практики, при проведенні екскурсій, практичних занять тощо та для надання телекомунікаційних послуг балансоутримувачу, організаціям та населенню міста (а.с. 179 том 2).

На підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України в редакції, що діяла до набрання чинності Закону України від 03.10.2017 р. №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства та інших законодавчих актів" у судовому засіданні 14.12.2017 р. оголошувалась перерва до 14.12.2017 р.

Ухвалою від 14.12.2017 р. продовжено строк розгляду спору у даній справі на 15 днів та відкладено розгляд справи до 22.12.2017 р.

21.12.2017 р. на адресу суду надійшли письмові пояснення за №12-86/11309-вих.17, в яких прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави останнім у разі, якщо захист таких інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, чи у разі відсутності такого органу, просить відмовити у задоволенні заяви відповідача 2 про застосування строків позовної давності, вказуючи при цьому на те, що органом прокуратури такий строк не пропущено, позовні вимоги, у зв'язку з використанням орендованого майна за спірним Договором не за цільовим призначенням, передбаченим законодавством, підтримує в повному обсязі та просить задовольнити позов (а.с.10-16 том 3).

Ухвалою від 22.12.2017 р. у відповідності до Перехідних положень нової редакції Господарського процесуального кодексу України, зміни до якого внесено Законом України від 03.10.2017 р. №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства та інших законодавчих актів" здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження зі стадії розгляду справи по суті.

За наслідками розгляду справи в судовому засіданні 22.12.2017 р. винесено ухвалу про відкладення розгляду справи на 19.01.2018 р.

У судовому засіданні 19.01.2018 р. прокурор підтримав заявлений позов в повному обсязі та подав заяву, згідно якої просить визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності (а.с. 42 том 3).

Представники відповідача 1 та відповідача 2 заперечили проти заявлених позовних вимог, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник позивача участі в судовому засіданні не брав.

При цьому, господарським судом вжито заходи для належного повідомлення позивача про дату, час та місце судового засідання у справі.

Так, ухвала суду від 22.12.2017 р. надсилалась на адресу позивача, підтверджену витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (а.с. 38 том 3), а саме: 01135, м. Київ, пр. Перемоги, 10, рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, що підтверджується відміткою канцелярії суду про направлення даної ухвали за вихідним номером - 912/3066/17/8745/17 (а.с. 28 том 3).

Як вбачається з витягу офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, останній містить інформацію про вручення 19.01.2018 р. позивачу ухвали господарського суду від 22.12.2017 р. (а.с. 37 том 3).

Таким чином, господарським судом вжито належні заходи для повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи по суті.

Представник третьої особи участі в судовому засіданні 19.01.2018 р. не брав, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду судової справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 33 том 3).

В силу вимог ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засіданні будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи фактичні обставини справи, беручи до уваги, що позивача та третю особу належним чином повідомлено про час і місце судового засідання, господарський суд вважає за можливе розглядати справу по суті без участі повноважних представників позивача та третьої особи.

Розглянувши наявні у справі матеріали, оцінивши подані сторонами докази, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін та прокурора, господарський суд встановив наступні обставини.

У відповідності до вимог Закону України "Про акціонерні товариства" найменування позивача з відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" змінено на публічне акціонерне товариство "Укртелеком".

31.12.2009 р. між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Кіровоградській області, в особі начальника регіонального відділення (далі - РВ ФДМУ по Кіровоградській області або Орендодавець) та відкритим акціонерним товариством "Укртелеком", в особі директора Кіровоградської філії відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" (далі - ПАТ "Укртелеком" або Орендар) укладено договір оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності №111-34/195-21 (далі- Договір, а.с. 30-39 том 1).

Так, відповідно до умов п. 1.1 розділу 1 Договору, Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, а саме нежитлове приміщення площею 16,0 кв.м, розташоване на першому поверсі чотирьохповерхової будівлі навчально-виробничих майстерень ВПУ № 9 (далі - орендоване майно), розміщене за адресою: м. Кропивницький, вул. Шатила, буд. 4, що перебуває на балансі ВПУ №9, вартість якого визначена згідно звіту про оцінку майна станом на 30.06.2009 р. і становить 40 960, 00 грн. без ПДВ.

Майно передається в оренду для розміщення станційного обладнання телефонного зв'язку (п. 1.2 розділу 1 Договору).

Згідно п. 1.3 розділу 1 Договору, стан майна на момент укладення договору визначається в акті обстеження за узгодженим висновком Балансоутримувача і Орендаря, що є невід'ємною частиною акта приймання-передавання.

Розділ 2 Договору визначає умови передачі орендованого майна Орендарю, відповідно до якого Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний в Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акта приймання-передавання майна.

Сторонами погоджено також інші істотні умови Договору.

Так, зокрема, строк дії, порядок внесення змін, розірвання чи припинення Договору встановлено у розділі 10 Договору.

Відповідно до п. 10.1 Договору, Договір оренди діє з 31.12.2009 р. до 30.12.2010 р.

Договір підписаний сторонами, а також балансоутримувачем та скріплений круглими печатками підписантів.

31.12.2009 р. між РВ ФДМУ по Кіровоградській області, ПАТ "Укртелеком" та вищим професійним училищем №9 (далі - ВПУ №9 м. Кіровоград або Балансоутримувач) підписано акт приймання-передавання орендованого приміщення, який є невід'ємною частиною Договору.

В подальшому сторонами неодноразово вносилися зміни до Договору в частині продовження дії Договору, визначення розміру орендної плати, відшкодування витрат Балансоутримувачу на утримання орендованого майна шляхом укладення додаткових угод від 31.12.2010 р., від 01.12.2011 р., від 02.07.2012 р., 01.11.2012 р., 03.01.2013 р., договору №218-21 від 01.02.2011 р. (а.с. 40-45, 47, 50-52, 54-56 том 1).

Відповідно до умов Додаткової угоди від 27.11.2015 р. (а.с. 54-56 том 1), вартість орендованого майна станом 31.10.2015 р. становить, у відповідності до висновку про незалежну оцінку майна, 75 296, 00 грн. (п. 1.1 розділу 1 Договору).

Зазначеною додатковою угодою внесено зміни до Договору, зокрема новою редакцію п. 10.1. дію Договору продовжено до 29.10.2018 р.

Господарським судом встановлено, що протоколом № 1 від 29.03.2012 р. прийнято нову редакцію статуту Державного навчального закладу "Вище професійне училище №9 м. Кіровоград" (далі - ВПУ №9 м.), яку затверджено наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України №523 від 27.04.2012 р. та зареєстровано 29.05.2012 р. за №5005002 (далі - Статут, а.с. 99-108 том 1).

Згідно з п. 1.1 розділу 1 Статуту, державний навчальний заклад ВПУ №9 м. Кіровоград є підпорядкованим Міністерству освіти і науки, молоді та спорту державним професійно - технічним навчальним закладом третього атестаційного рівня, що здійснює підготовку робітників високого рівня кваліфікації з технологічно складних, наукоємних професій та спеціальностей або робітників, діяльність яких пов'язана зі складною організацією праці, з числа випускників загальноосвітніх навчальних закладів.

ВПУ №9 м. Кіровоград може здійснювати допрофесійну підготовку, первинну професійну підготовку, загальноосвітню підготовку, перепідготовку, професійно - технічне навчання, підготовку молодих спеціалістів та підвищення кваліфікації робітників і незайнятого населення.

Згідно п. 1.2 Статуту головним завданням вищого професійного училища є забезпечення права громадян України на професійне навчання відповідно до їх покликань, інтересів і здібностей з метою задоволення потреб економіки країни у кваліфікованих і конкурентоспроможних на ринку праці робітниках.

У п. 1.3 Статуту визначені основні повноваження і напрями діяльності училища.

Відповідно до приписів п. 1.7 Статуту за поданням Міністерства освіти України від 18.11.1999 р. №1/11-4059 навчальний заклад перереєстровано реєстраційною палатою виконавчого комітету Кіровоградської міської ради у ВПУ №9 м. Кіровоград.

Державний навчальний заклад ВПУ №9 м. Кіровоград є правонаступником Кіровоградського вищого професійного училища №9.

Фінансування та матеріально - технічне база училища визначені у розділі 7 Статуту, у п. 7.1 якого зазначено, що фінансування професійно - технічної підготовки робітників, соціальний захист учнів, слухачів та педагогічних працівників вищого професійного училища, в межах обсягів державного замовлення, здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з п. 7.9 Статуту об'єкти права власності: навчально-виробничі, побутові, культурно-освітні, оздоровчі, спортивні будівлі та споруди, житло, комунікації, обладнання, засоби навчання, транспортні засоби та інше майно вищого професійного училища є державною власністю, що закріплене Міністерством освіти і науки, молоді та спорту за вищим професійним училищем і перебуває у оперативному управлінні вищого професійного училища.

Функції управління майном, закріпленим за вищим професійні училищем, контроль за ефективністю його використання і збереження здійснює Міністерство освіти і науки, молоді та спорту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 р. №630 затверджено Положення про Міністерство освіти і науки України, у відповідності до якого останнє є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України (а.с. 109-116 том 1).

Міністерство освіти і науки України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов'язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Основними завданнями Міністерства освіти і науки України, серед іншого, є забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов'язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Під час вивчення матеріалів, отриманих згідно протоколу обшуку від 29.03.2017 р. (а.с. 117-118 том 1), який проводився на підставі ухвали слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24.03.2017 р. (а.с. 17 том 3), прокуратурою виявлено порушення норм законодавства при передачі в оренду об'єктів нерухомості, які перебувають на балансі ВПУ №9 м. Кіровоград, що стало підставою для звернення Кіровоградської місцевої прокуратури до господарського суду з даним позовом.

Вирішуючи даний спір, господарський суд враховує наступні положення законодавства.

Статтею 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, що діяла на момент укладення Договору оренди) визначено, що орендодавцями щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва.

РВ ФДМУ по Кіровоградській області відповідно до п.1 Положення про РВ ФДМУ по Кіровоградській області, затвердженого головою Фонду державного майна України (далі - Положення), є територіальним органом Фонду державного майна України, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, оцінки, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління (а.с. 67-72 том 1).

Згідно з п. 5.3 Положення РВ ФДМУ по Кіровоградській області виступає орендодавцем цілісних (єдиних) майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло у процесі приватизації до статутного капіталу господарських товариств, що перебувають у державній власності.

Враховуючи викладене, відповідач 1 є державним органом, що реалізує державну політику у сфері оренди державного майна.

Як вбачається з матеріалів справи, навчальний заклад ВПУ №9 м. Кіровоград є державним навчальним закладом, перебуває у державній власності та фінансується за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно з ч. 1 ст. 759, ч. 3 ст. 760 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк; особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Зокрема, такі особливості встановлені Законом України "Про освіту" та Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

У відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції на момент укладення Договору) не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна". Згідно з положеннями вказаної норми Закону України "Про приватизацію державного майна" приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства; загальнодержавне значення мають, зокрема, об'єкти освіти, фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про освіту" навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Згідно з вимогами ст.ст. 28, 29 Закону України "Про освіту" система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти. Структура освіти включає: дошкільну освіту, загальну середню освіту, позашкільну освіту, професійно-технічну освіту, вищу освіту, післядипломну освіту та самоосвіту.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону України "Про освіту" матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Виходячи з аналізу наведених норм матеріального права, об'єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти.

Частинами 1, 4 ст. 61 Закону України "Про освіту" передбачено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування, зокрема, визначено доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Проте, згідно з імперативною нормою ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Отже, вирішальним в аспекті неухильного дотримання вимог ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" законодавець визначає обов'язкове використання об'єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто тісну пов'язаність з навчально-виховним процесом мети такого використання (в тому числі на умовах оренди).

Як вбачається зі змісту спільного листа Фонду державного майна України і Міністерства освіти та науки України щодо порядку укладення договорів оренди нерухомого майна державних закладів освіти, окреме індивідуально визначене нерухоме майно державних закладів освіти може бути об'єктом оренди, якщо Міністерством освіти та науки України буде наданий орендодавцю висновок, що об'єкт оренди не підпадає під критерії заборони до приватизації, визначені в ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна"; при визначенні умов оренди слід керуватись законодавством України, що регулює даний вид правовідносин, має враховуватись думка балансоутримувача орендованого майна, братись до уваги необхідність збереження профілю закладів освіти, а оренда допоміжних приміщень має сприяти здійсненню учбового процесу (а.с. 159 том 1).

Так, за умовами п. 1.2 розділу 1 спірного Договору, майно передається у строкове платне користування для розміщення Орендарем станційного обладнання телефонного зв'язку, тобто для господарської діяльності останнього.

Умови Договору оренди не містять положень щодо взаємовідносин сторін з питань навчально - виховного процесу.

Разом з тим, розміщення на території навчального закладу станційного обладнання телефонного зв'язку є розміщенням промислового об'єкту, що не можна вважати використанням спірного майна за цільовим призначенням у відповідності до вимог законодавства, оскільки таке розміщення має на меті отримання прибутку відповідачем 2, що передбачено самим Положенням про КФ ПАТ "Укртелеком". Так, відповідно до п. 3.1 розділу ІІІ даного Положення метою діяльності філії є одержання прибутку від усіх видів виробничої, торгівельної, комерційної, фінансової та інших видів діяльності, передбачених, зокрема, цим Положенням та дозволених законодавством України (а.с. 83-92 том 1).

Зважаючи на викладене, господарським судом не беруться до уваги доводи відповідача 2 щодо проходження виробничої практики з використанням встановленого обладнання у спірному орендованому приміщенні.

Варто зазначити, що надані до суду договори на проходження практики учнями ВПУ №9 м. Кіровоград не є належними і допустимими доказами в розумінні Господарського процесуального кодексу України, так як не містять підтвердження проходження виробничої практики саме в орендованому приміщенні на підставі оспорюваного Договору.

Так само не приймаються до уваги судом докази, які за доводами відповідача 2 свідчать про використання спірного орендованого майна за цільовим призначенням, а саме акт обстеження об'єктів оренди від 06.12.2017 р. (а.с. 123 том 2), службова записка №30 від 06.12.2017 р. (а.с. 173 том 2), лист №10.3-38/248 від 07.12.2017 р. (а.с. 179 том 2), лист №01-767 від 20.11.2017 р. (а.с. 152 том 2), оскільки останні складено вже на час судового розгляду даної справи, а також договір про надання телекомунікаційних послуг №1334 від 25.01.2013р. (а.с. 124-135 том 2), оскільки останній має на меті отримання прибутку відповідачем 2 за надання телекомунікаційних послуг ВПУ№9 м. Кіровоград.

Таким чином, надані до суду докази на підтвердження багаторічної співпраці між відповідачем 2 та навчальним закладом, не спростовують доводів прокурора, викладених в позові та жодним чином не підтверджують використання за цільовим призначенням на умовах оренди нежитлового приміщення площею 16,0 кв.м за спірним Договором у відповідності до вимог законодавства.

Окрім того, враховуючи вищевикладений аналіз норм законодавства, виходячи з імперативної норми, яка забороняє нецільове використання об'єктів освіти, господарським судом не приймається до уваги посилання відповідача 2 у відзиві на позовну заяву (а.с. 160-166 том 1) на положення п. 2 ст. 8 Переліку платних послуг, які можуть надаватись державними навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України № 796 від 27.08.2010 р., що передбачає можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально- виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі, оскільки вищезазначений Перелік підлягає застосуванню з урахуванням приписів ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", який має вищу юридичну силу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 19.10.2017 р. №903/148/17.

Окрім того, невикористання навчальним закладом спірного орендованого майна для навчального процесу не є підставою для визнання правомірним передачі такого приміщення в оренду з іншою метою, ніж пов'язаною з навчально- виховним процесом.

Аналогічні висновки містить постанова Вищого господарського суду України №922/1805/15 від 20.04.2016 р.

Cпірне орендоване приміщення знаходиться на балансі державного навчального закладу ВПУ №9 м. Кіровоград, яке є об'єктом освіти і, відповідно до ст.63 Закону України "Про освіту", не може використовуватися не за призначенням, а тому передане в оренду майно може використовуватись виключно для діяльності, пов'язаної з навчально-виховним процесом, та не підлягає використанню для інших цілей.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 23.03.2017 р. у справі №913/731/16.

Відповідно до ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на викладені вище матеріальні та процесуальні правові норми, суд дійшов висновку, що відповідні приміщення державного навчального закладу "Вище професійне училище №9 м. Кіровоград", що є об'єктом оренди за Договором, можуть передаватись в оренду виключно для діяльності, пов'язаної з навчально - виховним процесом, однак розміщення відповідачем 2 станційного обладнання телефонного зв'язку в орендованому приміщенні навчального закладу не відповідає такій діяльності, доводи ж відповідача про використання такого обладнання під час проходження учнями навчального закладу практики не доведено належними та допустимими доказами в розумінні приписів Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Підставою недійсності правочину відповідно до приписів ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, оспорюваний Договір підлягає визнанню недійсним, як такий, що вчинений з порушенням вимог діючого законодавства.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог ч. ч. 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ч. 3 ст. 207 Господарського Кодексу України, яка кореспондується зі ст. 236 Цивільного кодексу України, виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Враховуючи наведене, вимога прокурора про зобов'язання відповідача 2 звільнити та повернути Балансоутримувачу орендоване за оспорюваним Договором майно також є обґрунтованою.

14.12.2017 р. ПАТ "Укртелеком" подано заяву № 638/05 від 11.12.2017 р. про застосування позовної давності, в якому відповідач 2 просить відмовити у задоволенні позовних вимог прокурора, у зв'язку зі спливом строку позовної давності, в межах якого прокурор мав звернутись до господарського суду з вимогою про визнання недійсним спірного Договору та зобов'язання повернути орендоване приміщення балансоутримувачу (а.с. 168-169 том 2).

Поряд з цим, за змістом позовної заяви та згідно заяви, поданої в судовому засіданні 19.01.2018 р., прокурор просить визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновити строк позовної давності. В обґрунтування поважності причин пропуску позовної давності прокурор зазначає, що прокуратура була позбавлена можливості пред'явити позов про визнання недійсним Договору у межах строку позовної давності внаслідок необізнаності про порушення законодавства при укладенні Договору, про які стало відомо лише після проведення обшуку та вилучення документів 27.03.2017 р.

Розглядаючи по суті подані відповідачем 2 та прокурором заяви, господарський суд виходив з наступного.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997 р., передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність- це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Статтями 256, 257 Цивільного Кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, встановлений для захисту цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність становить три роки.

Частинами 3-5 ст. 267 Цивільного Кодексу України встановлено, що позовна даність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведеного у ст. 261 Цивільного Кодексу України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 2 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній на момент порушення провадження у даній справі, встановлено, що у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача.

Згідно п. 4.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного Кодексу України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

У разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор, позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

Проаналізувавши зазначене вище, господарський суд дійшов висновку, що як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа - носій порушеного права (інтересу) довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

При цьому, для правильного застосування ч. 1 ст. 261 Цивільного Кодексу України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Аналогічна правова позиція висвітлена Верховним Судом України (постанова від 29.10.2014 по справі № 6-152цс14).

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 16.11.2016 р. по справі № 487/10132/14-ц, порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 Цивільного Кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду не достатньо. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач навпаки мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, керівник Кіровоградської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах - Міністерства освіти і науки України.

Отже, в силу положень ст. 29 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній на момент порушення провадження у даній справі, позивачем у справі є саме Міністерство освіти і науки України, а тому відповідно позовна давність має обчислюватись від дня коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідалося або мало довідатися саме Міністерство освіти і науки України.

Як встановлено господарським судом при розгляді даної справи, Міністерство освіти і науки України здійснює функції управління майном, закріпленого за навчальним закладом, контроль за ефективністю його використання і збереження, погоджує укладення договору оренди майна та продовження його дії, що закріплене за навчальним закладом на праві оперативного управління.

Так, у відповідності до п.п. 2 п. 3 Положення, основними завданнями Міністерства освіти і науки України, серед іншого, є забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов'язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності (п.п. 2 п. 3 Положення).

Згідно з п. 7.9 Статуту третьої особи, об'єкти права власності: навчально-виробничі, побутові, культурно-освітні, оздоровчі, спортивні будівлі та споруди, житло, комунікації, обладнання, засоби навчання, транспортні засоби та інше майно вищого професійного училища є державною власністю, що закріплене Міністерством освіти і науки, молоді та спорту за вищим професійним училищем і перебуває у оперативному управлінні вищого професійного училища.

Функції управління майном, закріпленим за вищим професійні училищем, контроль за ефективністю його використання і збереження здійснює Міністерство освіти і науки України.

Зі змісту викладеного вбачається необхідність у наданні органом, уповноваженим управляти державним майном, погодження на укладення договору оренди, про що зазначає сам позивач у письмових поясненнях, адресованих до суду (а.с. 143 - 145 том 1).

Міністерство освіти і науки також зазначає, що на виконання вимог Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку відчуження об'єктів державної власності" від 06.06.2007 р. № 803 МОН видало наказ "Про деякі питання комісії Міністерства з майнових питань" від 31.05.2013 р. № 656, яким затвердило Положення про комісію з майнових питань підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства освіти і науки України.

Відповідно до п. 3 зазначеного Положення, завданням комісії є розгляд наданих документів, підготовка рекомендацій щодо списання, відчуження, розпорядження (користування) державним майно підприємств та здійснення контролю за дотриманням вимог законодавства при списання, відчуженні та розпорядженні (користуванні) майном.

На підставі викладеного, слід дійти висновку, що Міністерство освіти і науки України мало бути та було обізнане про укладення оспорюваного Договору між відповідачами у справі.

Зазначене підтверджується також наявними в матеріалах справи копіями листів позивача, згідно яких останнім надано погодження на продовження строку дії договору оренди (а.с. 150-156 том 1), а також копіями звернень РВ ФДМУ по Кіровоградській області до Міністерства освіти і науки України для отримання висновку про можливе продовження орендних відносин з ПАТ "Укртелеком" на підставі укладеного Договору (а.с. 143-150 том 2).

Господарський суд звертає увагу на те, що додатками до вказаних листів РВ ФДМУ по Кіровоградській області значаться копії додаткових угод до оспорюваного Договору, які є його невід'ємними частинами.

Згідно наданих представником відповідача 1 пояснень, разом з примірниками додаткових угод до Договору на адресу позивача направлялись також копії самого Договору, невід'ємними частинами якого є додаткові угоди, що, зокрема, вбачається зі змісту листів відповідача 1 від 30.11.2012 р. № 1422-43 та від 08.01.2013 р. № 32-43 "Про направлення копій договорів оренди та додаткової угоди (а.с. 148, 150 том 2).

Як зазначалося вище, предметом розгляду даної справи є недійсність Договору, укладеного 31.12.2009 р. та застосування наслідків недійсності правочину - зобов'язання Орендаря повернути орендоване приміщення.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд приходить до висновку що позивач, бувши обізнаним щодо укладення Договору, й у 2009, а також протягом наступних років, саме коли укладались додаткові до Договору угоди про продовження дії останнього, міг і повинен був дізнатися про порушене право або про особу, яка його порушила.

При цьому, оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу державної влади, права та інтереси якого він захищає, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 р. у справі № 3-126гс15).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України лише 17.10.2017 р., а отже з пропуском строку позовної давності, що підтверджується самим прокурором, оскільки останнім й подано до суду заяву про визнання поважними причини пропуску позовної давності та поновлення строку позовної давності.

Розглядаючи по суті подану прокуророром заяву, господарський суд, крім викладеного вище, також виходив із наступного.

Як вже зазначалось, аналіз наведених вище норм матеріального права та процесуальних норм, чинних на момент звернення прокурора до суду з даним позовом, дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, в особі Міністерства освіти і науки України, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України, зокрема: від 27.05.2014 р. у справі № 3-23гс14, від 25.03.2015 р. у справі № 3-21гс15, від 23.12.2014 р. у справі № 916/2414/13, від 25.03.2015 р. у справі № 11/163/2011/5003, від 07.06.2017 р. у справі № 910/27025/14, від 27.05.2014 р. у справі № 3-23гс14, від 25.03.2015 р. у справі № 3-21гс15, від 22.03.2017 р. у справі № 3-1486гс16, від 07.06.2017 р. у справі № 3-455гс17.

Варто зауважити, що клопочучи перед судом про визнання поважними причин пропуску позовної давності та поновлення такого строку, прокурор зазначає про пропуск строку позовної давності саме прокурором, а не позивачем у справі, що суперечить викладеним вище висновкам господарського суду.

Саме так, згідно правової позиції Вищого господарського суду України, яка викладена у постанові від 23.02.2017 р. у справі № 922/2687/15, та на яку прокурор посилається в обґрунтування своєї заяви, касаційний суд зазначає про те, що якщо з позовом до господарського суду звернувся прокурор, який не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Водночас, у зазначеній постанові суд касаційної інстанції зазначає, що у таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватись перед судом як прокурором, так і позивачем у справі, оскільки процесуальне представництво прокурором інтересу держави не може бути поставлено у формальну залежність від позивача, процесуальна позиція якого не співпадає з представництвом прокурором державних інтересів, тому ініціатива визнання причин пропуску строку позовної давності поважними може виходити і від прокурора у випадку, коли позивач відмовляється від захисту державного інтересу або не належно використовує процесуальні права.

Так, прокурор у цій справі стверджує, що був позбавлений можливості пред'явити даний позов до суду в межах строку позовної давності, оскільки про укладення між відповідачами оспорюваного Договору йому стало відомо лише після проведення обшуку та вилучення документів, а саме - 27.03.2017 р., тоді як позивач самостійно не звернувся до суду за захистом державного інтересу.

Господарський суд не погоджується із зазначеними вище доводами прокурора, з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про прокуратуру" в редакцій, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.

Згідно ст.ст.19, 20 Закону України "Про прокуратуру" в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, предметом прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів було: 1) відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам; 2) додержання законів про недоторканність особи, соціально-економічні, політичні, особисті права і свободи громадян, захист їх честі і гідності, якщо законом не передбачений інший порядок захисту цих прав; 3) додержання законів, що стосуються економічних, міжнаціональних відносин, охорони навколишнього середовища, митниці та зовнішньоекономічної діяльності.

Перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора. Прокуратура не підміняє органи відомчого управління та контролю і не втручається у господарську діяльність, якщо така діяльність не суперечить чинному законодавству.

При здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів прокурор мав право: 1) безперешкодно за посвідченням, що підтверджує займану посаду, входити у приміщення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, підпорядкованості чи приналежності, до військових частин, установ без особливих перепусток, де такі запроваджено; мати доступ до документів і матеріалів, необхідних для проведення перевірки, в тому числі за письмовою вимогою, і таких, що містять комерційну таємницю або конфіденційну інформацію. Письмово вимагати подання в прокуратуру для перевірки зазначених документів та матеріалів, видачі необхідних довідок, в тому числі щодо операцій і рахунків юридичних осіб та інших організацій, для вирішення питань, пов'язаних з перевіркою. Отримання від банків інформації, яка містить банківську таємницю, здійснюється у порядку та обсязі, встановлених Законом України "Про банки і банківську діяльність"; 2) вимагати для перевірки рішення, розпорядження, інструкції, накази та інші акти і документи, одержувати інформацію про стан законності і заходи щодо її забезпечення; 3) вимагати від керівників та колегіальних органів проведення перевірок, ревізій діяльності підпорядкованих і підконтрольних підприємств, установ, організацій та інших структур незалежно від форм власності, а також виділення спеціалістів для проведення перевірок, відомчих і позавідомчих експертиз; 4) викликати посадових осіб і громадян, вимагати від них усних або письмових пояснень щодо порушень закону.

Таким чином, з моменту укладення оспорюваного Договору (31.12.2009 р.) і до 15.07.2015 р. - набрання чинності новою редакцією Закону України "Про прокуратуру", якою за прокуратурою закріплено функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді, прокуратура, як єдина система органів, в порядку нагляду за додержанням законності могла (мала законодавчо визначену можливість) здійснити перевірку як позивача, так і відповідача 1 в частині дотримання зазначеними особами вимог законодавства щодо розпорядження державним майном.

Отже, господарський суд дійшов висновку, що прокурор в межах визначеного законом строку позовної давності "міг довідатися" про порушення вимог законодавства під час укладення оспорюваного Договору, а тому доводи прокурора про те, що він не міг дізнатися про порушення вимог закону до 27.03.2017 р. і що зазначена обставина є поважною причиною пропуску строку позовної давності не приймаються господарським судом до уваги як необґрунтовані.

Варто зазначити, що чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності, тому дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір. До висновку про поважність причин пропущення строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим.

Як встановлено господарським судом, при зверненні до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, прокурор заявив клопотання про поновлення строку позовної давності, проте Міністерство освіти і науки України, набувши статусу позивача, питання про поновлення строку позовної давності не порушувало; доказів поважності причин пропуску звернення до суду не надало.

При цьому, доводи прокурора про поважність причин пропуску прокуратурою строку позовної давності господарським судом визнано необґрунтованими, з огляду на що клопотання прокурора про поновлення строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Висновки господарського суду кореспондуються з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладену в постанові від 13.12.2017р. у справі № 924/1143/16.

Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, враховуючи заяву відповідача 2 про застосування позовної давності, презумпцію обізнаності особи (позивача) про стан своїх суб'єктивних прав та обов'язків та керуючись ст. ст. 256, 261, 267 Цивільного кодексу України, в позові слід відмовити у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на прокурора та не стягуються.

У судовому засіданні 19.01.2018 р. на підставі п. 2 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошувалась перерва до 16 год. 00 хв.

Керуючись ст. ст. 73-80, 129, 233, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через Господарський суд Кіровоградської області.

Копії рішення направити рекомендованим листом з повідомленням про вручення

позивачу за адресою: 01135, м. Київ, пр. Перемоги, 10;

відповідачу 1 за адресою: 25009, м. Кропивницький, вул. Глинки, 2;

відповідачу 2 за адресами:

1) 01601, м. Київ, б-р Шевченка, 18;

2) 25000, м. Кропивницький, вул. Гоголя, 72;

третій особі за адресою: 25013, м. Кропивницький, вул. Шатила, 4.

Дата складення повного рішення 26.01.2018 р.

Суддя Л.С. Вавренюк