КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2018 р. Справа№ 910/14027/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

При секретарі Ярмак О.В.

За участю представників сторін:

від позивача: Горобець Д.Г. - адвокат

від відповідача-1: Савченко О.О. - адвокат

від відповідача-2: не з"явився

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Кузьменко Ю.С. - представник

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: не з"явився

розглядаючи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайк Сіті»

на рішення

Господарського суду місті Києва

від 16.11.2017 (повне рішення складено 16.11.2017)

у справі № 910/14027/17 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайк Сіті»

до 1. Публічного акціонерного товариства Комерційний банк«Приватбанк»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестгруп»

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спру, на стороні відповідачів:

1. Національний банк України

2. Міністерство фінансів України

про визнання відсутнім права та визнання права,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лайк Сіті» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестгруп» (далі - відповідач-2) про:

- визнання права позивача вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестгруп» сплати суми боргу за кредитним договором № 4И14157И від 11.04.2014 в розмірі 113308998,54 грн., який був сплачений відповідачу-1 позивачем за відповідача-2;

- визнання відсутнім у Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестгруп» сплати суми боргу за кредитним договором № 4И14157И від 11.04.2014 в розмірі 113308998,54 грн., який був сплачений відповідачу-1 позивачем за відповідача-2.

Позов мотивовано тим, що позивач, як поручитель, виконав обов'язок боржника за кредитним договором, а саме погасив борг відповідача-2 перед відповідачем-1 в розмірі 113 308 998,54 грн., з огляду на що у відповідності до приписів статей 512, 514 Цивільного кодексу України став новим кредитором за кредитним договором, проте відповідачі не визнають факт погашення заборгованості та факт переходу прав кредитора.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 у справі № 910/14027/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем належними засобами доказування не доведено суду порушення з боку відповідачів законних та охоронюваних інтересів позивача. Крім того, заявлені позивачем вимоги про визнання права вимоги у позивача та визнання відсутнім права вимоги у відповідача-1 можуть бути предметом дослідження та доказування в разі виникнення спору між кредитором та боржником про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням, звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільного права є визнання права, у даному випадку права позивача як нового кредитора.

В судове засідання представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестгруп» та Міністерства фінансів України не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Відомості про місцезнаходження відповідача-2 підтверджуються даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представників позивача, відповідача-1, третьої особи-1, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників відповідача-2 та третьої особи-2, оскільки вони не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представників позивача, відповідача-1, третьої особи-1, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.10.2016 між позивачем (далі - поручитель) та відповідачем-1 (кредитор) укладено договір поруки №4И13700Д/П (далі - Договір поруки), відповідно до пункту 1 якого його предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестгруп» (далі - боржник) своїх зобов'язань за:

кредитним договором від 01.11.2013 №4И13700Д (далі - кредитний договір 1), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-1;

кредитним договором від 04.11.2013 №4И13703Д (далі - кредитний договір 2), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-2;

кредитним договором від 07.11.2013 №4И13708И (далі - кредитний договір 3), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-3;

кредитним договором від 11.04.2014 №4И14157И (далі - кредитний договір 4), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-4;

кредитним договором від 26.03.2015 №4И15072И (далі - кредитний договір 5), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-5. Надалі за текстом: кредитний договір-1, 2, 3, 4, 5 - кредитний договір/кредитні договори.

Згідно доданого до матеріалів справи платіжного доручення № 1371 від 20.10.2016 позивачем через Інтернет-банк Приват 24 перераховано відповідачу-1 кошти в розмірі 113308998,54 грн. з призначенням платежу: виконання обов'язків по кредитному договору № 4И14157И від 11.04.2014 згідно договору поруки №4И13700Д/П від 20.10.2016.

Як встановлено судом першої інстанції позивачем на адресу відповідача-2 було направлено лист №20 від 27.01.2017, в якому повідомляється про виконання позивачем зобов'язань ТОВ «Інвестгруп» перед ПАТ «КБ «Приватбанк» по договору поруки. При цьому спростовано твердження відповідача-1 про те, що штриховий ідентифікатор відправлення, яким відповідачу-2 було направлено позивачем лист № 20 від 27.01.2017 (направлено 01.12.2017), в системі відправлень Укрпошти не зареєстровано, оскільки за інформацією, розміщеною на Інтернет порталі ПАТ «Укрпошта» інформація про наявність та стан пересилання поштових відправлень постійно оновлюється й зберігається в системі протягом 6 місяців з моменту реєстрації.

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами частин першої та другої статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 8 договору поруки передбачено, що до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором переходять усі права кредитора за кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Відповідно до статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Згідно з частиною другою статті 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідачем-1 не заперечено факт отримання коштів від позивача в сумі 113308998,54 грн.

У зв'язку з чим, посилання позивача на те, що відповідач-1 не визнає факт погашення та факт переходу до позивача прав кредитора жодними належними та допустимими доказами не підтверджується. Крім того, позивачем не надано пояснень, якими саме діями чи бездіяльністю ПАТ «КБ «Приватбанк» порушує його права та інтереси.

Відповідно до частини першої статті 1 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, що діяла на момент прийняття рішення судом першої інстанції) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивач. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 20 Господарського кодексу України.

Частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

Отже, необхідною умовою для звернення до суду із відповідним позовом є порушення прав та охоронюваних законом інтересів особи - позивача у справі.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, позивачем належними засобами доказування не доведено суду порушення з боку відповідачів законних та охоронюваних інтересів позивача.

Крім цього, заявлені позивачем вимоги про визнання права вимоги у позивача та визнання відсутнім права вимоги у відповідача-1 можуть бути предметом дослідження та доказування в разі виникнення спору між кредитором та боржником про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Зважаючи на вищевказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги у вказаній справі, як і доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апелянтом належними та допустимими доказами не доведено суду факту порушення або невизнання відповідачами його прав або охоронюваних законом інтересів, а, отже, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 у справі №910/14027/17 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284, Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська