ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2018 року м.Дніпро Справа № 904/8330/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Березкіної О.В. (доповідач)

суддів Іванов О.Г., Вечірко І.О. (зміна складу судової колегії відбулася на підставі протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 31 січня 2018 року).

при секретарі: Логвіненко І.Г.

Представники сторін:

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність № 7/26-44 від 04.01.2018 р., ;

від позивача: ОСОБА_2, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 31.01.2018 р., ;

представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Малого приватного підприємства "МАЯК", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

на рішення господарського суду Дніпропетровської області ухвалене суддею Назаренко Н.Г. 07 листопада 2017року повний текст якого складено 09 листопада 2017 року у справі № 904/8330/17

За позовом Малого приватного підприємства "МАЯК", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

до Криворізької міської ради, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на боці Відповідача - Управління комунальної власності виконкому Криворізької міської ради, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про визнання права власності на будівлі виробничої бази за набувальною давністю

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину постанови (ст.ст. 275,282 ГПК України).

ВСТАНОВИВ:

Мале приватне підприємство "МАЯК" звернулось із позовом до Криворізької міської ради, в якому просив визнати за ними право власності за набувальною давністю на будівлі виробничої бази у складі: Токарний цех №1, Токарний цех № 2, адміністративно - побутова будівля, за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Штерівська.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2017 року у справі № 904/8330/17 ( суддя Назаренко Н.Г.) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 приватне підприємство "МАЯК", звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове рішення яким визнати право власності на будівлі виробничої бази у складі: Токарний цех №1, Токарний цех № 2, адміністративно - побутова будівля, за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Штерівська.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи.

Зокрема, апелянт вважає, що висновки суду суперечать наданим доказам, а саме: укладення позивачем договорів оренди земельної ділянки та договорів з електропостачання свідчать про добросовісність та відкритість володіння майном, що є підставою для задоволення позову.

Крім того, суд не спростував той факт, що позивачу було відомо про те, що спірне майно є чужою річчю.

Всі ці обставини, на думку апелянта, є підставами для скасування рішення господарського суду Дніпропетровської області та задоволення позовних вимог.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06 грудня 2017року справу за апеляційною скаргою Малого приватного підприємства "МАЯК", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область на рішення господарського суду Дніпропетровської області ухвалене суддею Назаренко Н.Г. 07 листопада 2017року повний текст якого складено 09 листопада 2017 року у справі № 904/8330/17 призначено до розгляду на 11 січня 2018року на 10:00 годину, колегією суддів у складі: головуючий суддя Березкіна О.В., (доповідач); судді: Вечірко І.О., Чимбар Л.О.

За розпорядженням керівника апарату суду від 31 січня 2018року, у зв'язку з лікарняним судді Чимбар Л.О. проведено автоматизований розподіл судової справи між суддями, за результатами якого для розгляду апеляційної скарги у справі №904/8330/17 визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Березкіна О.В. (доповідач), судді Іванов О.Г., Вечірко І.О.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення господарського суду Дніпропетровської області скасувати та прийняте нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення господарського суду Дніпропетровської області залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення ( заперечення на апеляційну скаргу).

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином ( поштове повідомлення, а.с.149), що є підставою для розгляду справи без його участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, Дніпропетровський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що у 1992 році малим приватним підриємством «Маяк» було надбано будівлі виробничої бази у складі: Токарний цех №1, Токарний цех №2, адміністративно-побутова будівля, за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Штерівська. До цього такі будівлі належали відділу робітничого постачання Рудоуправління ім. Комінтерну, але правовстановлюючі документи у такого підприємства були відсутні.

Відділ робітничого постачання РУ ім. Комінтерну повідомив Криворізьку міську раду про відмову від користування земельною ділянкою на якій розташовано будівлі виробничої бази на користь малого приватного підприємства «МАЯК», на підставі чого з позивачем було оформлено договір оренди земельної ділянки.

Звертаючись до Криворізької міської ради із позовом про визнання права власності на будівлі виробничої бази за набувальною давністю, позивач - мале приватне підприємство "МАЯК" посилався на те, що оскільки він більш ніж 25 років добросовісно, відкрито, безперервно володіє спірним майном, він має право власності на це майно за набувальною давністю, в порядку ст. 344 Цивільного кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарський суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність правових підстав щодо володіння спірним майном, а відповідно і наявності у нього добросовісності такого володіння.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 344 Цивільного кодексу України визначено ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме:

- володіння має бути добросовісним, тобто, володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали сумніву стосовно правомірності набуття майна;

- володіння має бути відкритим, а, отже, очевидним для всіх інших осіб;

- володіння має бути безперервним упродовж визначених законом строків (для нерухомого майна - 10 років, а для рухомого майна - 5 років).

Норми статті 344 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено.

Відтак, суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю, є встановлення обставин добросовісного заволодіння таким майном, безперервність та відкритість володіння.

Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (внаслідок шахрайства тощо).

Також, володіння майном повинне бути відкритим, тобто, очевидним для всіх інших осіб, при цьому, володілець має ставитися до майна, як до свого власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані). Крім цього, володіння майном повинно бути безперервним, протягом встановленого законом строку.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Враховуючи, що стаття 393 Цивільного кодексу України знаходиться у главі 29 Цивільного кодексу України "Захист права власності", слід визнати, що вона спрямована на захист наявного права, що виникло з підстав, визначених законодавством, а за наслідками її

застосування повинно відбуватися відновлення права власності позивача, яке було порушено спірним актом, однак існувало до його прийняття.

Як за статтею 4 Цивільного кодексу України, так і за статтями 11, 328 Цивільного кодексу України цивільні права, в тому числі право власності, набувається на підставах, встановлених законодавством (за фактом його створення, з договорів та інших правочинів тощо).

Відповідно до пунктів 1,8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України при розгляді справ про визнання права власності за набувальною давністю правила статті 344 ЦК України поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та, беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року.

Цією статтею передбачено, зокрема, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом; набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

З матеріалів справи вбачається, що 29 вересня 2000року між малим приватним підприємством "МАЯК" (орендар, позивач) та Криворізькою міською радою (орендодавець, відповідач) укладено договір оренди земельної ділянки.

Відповідно до п.1.1. договору, орендодавець на підставі рішення виконкому Криворізької міської ради від 15 березня 2000року №188 надає, а орендар приймає в тимчасово користування на умовах оренди земельну ділянку загальною площею 3815 м2, згідно з планом землекористування, що додається (додаток №1).

Земельна ділянка надається в оренду з метою несільськогосподарського використання для розміщення виробничої бази по вул. Штерівській у Жовтневому районі (п. 2.1. договору).

Згідно з п. 1.2. договору, земельна ділянка надається на умовах оренди строком на три кори, починаючи з дати реєстрації договору, тобто до 29 вересня 2003 року.

Відповідно до п. 6.2. договору, договір припиняється у разі закінчення терміну, на який було укладено договір.

Договір оренди земельної ділянки від 29 вересня 2000року припинив свою дію 29 вересня 2003 року.

Позивач стверджує, що з 1992 здійснює фактичне володіння, користування зазначеним нерухомим майном, укладає з відповідними організаціями договори про надання послуг електрозвязку та на постачання електричної енергії.

Проте, виходячи зі змісту статті 344 ЦК України до обставин, які мають значення для даної справи та які підлягали встановленню відносяться: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Відповідно до ч. 1 ст. 32, ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Однак, позивачем на підтвердження вказаних обставин, не надано суду жодних належних доказів, в тому числі й доказів того, з яких підстав він отримав спірне майно від Відділу робітничого постачання РУ ім Комінтерну. При цьому, обслуговування та утримання спірного майна не може свідчити про добросовісне володіння спірним майном в розумінні ст. 344 Цивільного кодексу України, оскільки вказані заходи, у разі їх наявності, є лише діями з обслуговування майна при користуванні ним.

Крім того, позивачем не надано доказів добросовісності заволодіння спірним майном. Добросовісність означає, що володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю.

Натомість із матеріалів справи та пояснень позивача по справі вбачається обізнаність позивача про те, що спірне майно є чужою річчю.

Оскільки позивачем не доведено належними та допустими доказами наявність правових підстав щодо володіння спірним майном, а відповідно і наявності у нього добросовісності такого володіння, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є законними та обгрунтованими.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі №911/130/14, в якій зазначено, що задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння; відкритості; безперервності; безтитульності володіння.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними і висновків суду першої інстанції вони не спростовують.

Таким чином, розглядаючи справу, суд першої інстанції дав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, що у відповідності до ст. 275 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 275,282 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Малого приватного підприємства "МАЯК", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області ухвалене суддею Назаренко Н.Г. 07 листопада 2017року повний текст якого складено 09 листопада 2017 року у справі № 904/8330/17- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення, а у випадку, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 05 лютого 2018року.

Головуючий суддя О.В. Березкіна

Суддя О.Г.Іванов

Суддя І.О.Вечірко