КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2018 р. Справа№ 910/12851/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Разіної Т.І.

Чорної Л.В.

при секретарі судового засідання - Малайдах А.І.

за участю учасників справи згідно протоколу судового засідання від 23.01.2018 у справі №910/12851/17 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння"

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017, повний текст якого складено 07.11.2017

у справі №910/12851/17 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння"

до 1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авістар", 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Лімтек ЛТД"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: 1.Приватне акціонерне товариство "Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана", 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "СП Агроекс"

про визнання недійсним договору.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авістар" (надалі - відповідач-1), товариства з обмеженою відповідальністю "Лімтек ЛТД" (надалі - відповідач-2) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів приватного акціонерного товариства "Технологічна Аграрна Компанія Об`єднана", товариства з обмеженою відповідальністю "СП Агроекс" про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги №15112016 від 15.11.2016.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 договір про відступлення прав вимоги за своєю правовю природою є договором факторингу, який укладено зі сторони відповідача-2 з порушенням вимог Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", оскільки відповідач-2 не є фінансовою установою в розумінні наданого Закону.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 у справі №910/12851/17 в позові відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2017, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема у скарзі, позивач посилається на порушення ст.ст. 203, 204, 215, 1077, 1079 Цивільного кодексу України, Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", оскільки фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ.

Відповідач-2 у відзиві просив колегію суддів залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом та не надали колегії суддів письмовий відзив на скаргу позивача, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції.

15.12.2017 набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до пункту 9 частини 1 перехідних положень Господарського процесуального кодексу України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника (ч.3 ст. 56 ГПК України). Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст. 58 ГПК України).

До судового засідання з'явилися уповноважені представники позивача та відповідача-2.

Відповідач-1 та треті особи не скористалися своїм процесуальним правом та не направили належним чином уповноважених на здійснення представництва представників до судового засідання. Про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що явка сторін по справі обов'язковою не визнавалась, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду судового рішення за наявними матеріалами справи за присутності представників позивача та відповідача-2.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників позивача та відповідача-2, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 у даній справі залишити без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 15.11.2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авістар" (далі - первісний кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Лімтек ЛТД" (новий кредитор) укладено договір про відступлення прав вимоги №15112016 від 15.11.2016р., згідно умов якого первісний кредитор за плату відступає новому кредитору, а новий кредитор приймає право вимоги, зокрема, до:

- приватного акціонерного товариства "Технологічна аграрна компанія об'єднана" (далі - "Боржник-1" або "Третя особа-1") за Кредитним договором № 1173-КД від 11 квітня 2013 р. з додатковими угодами до нього: № 1 від 24.04.2013 р., № 2 від 03.12.2013 р., № 3 від 11.02.2014 р., № 4 від 11.03.2014р., №5 від 24.04.2014 р., №6 від 25.07.2014 р. (далі - "Кредитний договір"); Договором застави майнових прав № 2078-ЗМП від 26 червня 2014р. з додатковою угодою №1 від 25.07.2014 р.; Договором застави №2079-ЗМУ (майбутнього врожаю) від 14 липня 2014р. з додатковою угодою №1 від 25.07.2014р.;

- товариства з обмеженою відповідальністю "СП Агроекс" (далі - "Боржник-2" або "Третя особа-2") за договором поруки № 1200-П від 11 квітня 2013 р., з додатковими угодами до нього: № 1 від 03.12.2013 р., № 2 від 11.02.2014р., № 3 від 11.03.2014 р., № 4 від 24.04.2014 р., № 4/1 від 25.07.2014 р. (далі - "Договір поруки").

Згідно з п. 1.4. договору про відступлення прав вимоги станом на 14 листопада 2016р. (включно) загальна сума права вимоги за Кредитним договором та договорами забезпечення, що відступається Первісним кредитором Новому кредитору, становить 7 462 699,14 доларів США та 92 744 791,62 гривні, з яких заборгованість з повернення основної суми кредиту - 4 644 855,26 доларів США; заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 2 817 843,88 доларів США; заборгованість зі сплати пені - 85 859 859,53 грн.

Відповідно до п.2.1. даного договору Первісний кредитор та Новий кредитор домовились, що вартість прав вимоги, зазначених в п. 1.1. договору, встановлюється сторонами та становить 5 679 350 грн. 24 коп., яка повинна бути сплачена Новим кредитором відповідно до п. 2.2. договору, а саме в день укладення договору.

Після укладення даного договору та на підставі заяв відповідачів, ухвалою господарського суду Львівської області від 22 березня 2017 р. у справі № 914/1721/15 про банкрутство Боржника-1 було, зокрема, проведено процесуальне правонаступництво та замінено Первісного кредитора та Нового кредитора.

Після внесення змін до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство № 914/1721/15 кредиторські вимоги Відповідача-2 до Боржника-1 склали 217 642 024,70 грн. - вимоги 4 черги; 85 859 859,53 грн. - вимоги 6 черги; 2 436 грн. - вимоги 1 черги.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.11.2016 р. у справі № 911/2867/15 про банкрутство Боржника-2 на підставі договору про відступлення прав вимоги № 15112016 від 15.11.2016 р. було проведено процесуальне правонаступництво та замінено кредитора ПАТ "Перший український міжнародний банк" () на відповідача-2 в межах кредиторських вимог у сумах: 2436,00 грн. - 1 черга; 270 293 852,22 грн. - 4 черга; 97 855 764,46 грн. - 6 черга.

Після внесення змін до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство №911/2867/15 кредиторські вимоги відповідача-2 до боржника-2 склали 290 293 852 грн. - вимоги 4 черги; 97 855 764,46 грн. - вимоги 6 черги; 4 872 грн. - вимоги 1 черги.

ТОВ "Торговий дім "Насіння", яке також разом з відповідачем-2 виступає конкурсним кредитором у справі №914/1721/15 про банкрутство боржника-1 та конкурсним кредитором у справі № 911/2867/15 про банкрутство боржника-2, вважає договір про відступлення прав вимоги № 15112016 від 15.11.2016 р., укладений відповідачами недійсним, а свої охоронювані права та інтереси порушеними, в зв'язку з чим звернувся з даним позовом до господарського суду.

Позовні вимоги ТОВ "Торговий дім "Насіння" обгрунтовані тим, що укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 договір про відступлення прав вимоги за своєю правовою природою є договором факторингу, який укладено зі сторони відповідача-2 з порушенням вимог Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", оскільки відповідач-2 не є фінансовою установою в розумінні даного Закону. Крім того, позивач наголошував на тому, що хоча він не є сторонаою зазначеного договору, однак він має право звертатись із позовом про визнання недійсним даного договору, який укладено між відповідачами, оскільки, вказаний договір укладено з порушенням норм закону, та в даному випадку порушуються його права і охоронювані законом інтереси, з огляду на те, що ТОВ "Торговий дім "Насіння", також разом з відповідачем-2 виступає конкурсним кредитором у справі №914/1721/15 про банкрутство боржника-1 (третьої особи-1) та конкурсним кредитором у справі № 911/2867/15 про банкрутство боржника-2 (третьої особи-2), що може вплинути на задоволення його кредиторських вимог.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дослідивши в сукупності всі обставини даної справи, виходив з того, що позивач в праві звертатись із даним позовом до господарського суду, оскільки в разі встановлення обставин, що оскаржений договір не відповідає вимогам чинного закону, можуть порушуватись його права та законні інтереси. Серед іншого, надаючи оцінку оскарженому договору про відступлення права вимоги, місцевим господарським судом не встановлено правових підстав для визнання його недійсним, з посиланням на те, що він не містить ознак договору факторингу.

В процесі апеляційного перегляду даної справи відповідач-2, як і у суді першої інстанції, посилався на те, що оспорюваним договором жодним чином не зачіпаються права та інтереси позивача, а тому позивач позбавлений права на звернення із даним позовом про визнання недійсним договору, що укладений між відповідачами.

Колегія суддів, дослідивши матеріали даної справи, враховуючи правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 року за результатом перегляду судових рішень у справі №910/6714/15-г, не приймає наведені посилання відповідача-2, відзначаючи про наступне.

Як встановлено вище, після укладення оскарженого договору та на підставі заяв відповідачів, ухвалою господарського суду Львівської області від 22 березня 2017 р. у справі № 914/1721/15 про банкрутство Боржника-1 було, зокрема, проведено процесуальне правонаступництво та замінено Первісного кредитора та Нового кредитора. Після внесення змін до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство № 914/1721/15 кредиторські вимоги Відповідача-2 до Боржника-1 склали 217 642 024,70 грн. - вимоги 4 черги; 85 859 859,53 грн. - вимоги 6 черги; 2 436 грн. - вимоги 1 черги.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.11.2016 р. у справі № 911/2867/15 про банкрутство Боржника-2 на підставі договору про відступлення прав вимоги № 15112016 від 15.11.2016 р. було проведено процесуальне правонаступництво та замінено кредитора ПАТ "Перший український міжнародний банк" () на відповідача-2 в межах кредиторських вимог у сумах: 2436,00 грн. - 1 черга; 270 293 852,22 грн. - 4 черга; 97 855 764,46 грн. - 6 черга. Після внесення змін до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство №911/2867/15 кредиторські вимоги відповідача-2 до боржника-2 склали 290 293 852 грн. - вимоги 4 черги; 97 855 764,46 грн. - вимоги 6 черги; 4 872 грн. - вимоги 1 черги.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Частиною першою статті 1 ГПК України (в редакції чинній на момент вирішення спору) установлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

За змістом частин першої, другої та дев'ятої статті 45 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею; вимоги кожної наступної черги задовольняються у міру надходження на рахунок коштів від продажу майна банкрута після повного задоволення вимог попередньої черги, крім випадків, установлених цим Законом; погашення вимог забезпечених кредиторів за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється в позачерговому порядку.

Частинами четвертою, п'ятою і шостою статті 26 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що конкурсні кредитори мають на зборах кредиторів кількість голосів, пропорційну сумі вимог кредиторів, включених до реєстру вимог кредиторів, та кратну одній тисячі гривень. Під час визначення кількості голосів кредиторів з правом вирішального голосу не враховуються суми неустойки (штрафу, пені), інші фінансові санкції, моральна шкода, судовий збір у справі про банкрутство, заявлені або сплачені кредиторами в провадженні у справі про банкрутство. До компетенції зборів кредиторів належить прийняття рішення про: визначення кількісного складу та обрання членів комітету кредиторів; дострокове припинення повноважень комітету кредиторів або окремих його членів; схвалення плану санації боржника в процедурі розпорядження майном; інші питання, передбачені цим Законом.

На час дії процедур банкрутства збори кредиторів обирають комітет кредиторів у складі не більше ніж сім осіб. Вибори комітету кредиторів проводяться відкритим голосуванням більшістю голосів присутніх на зборах кредиторів, визначених відповідно до частини четвертої цієї статті. Кредитор, що має двадцять п'ять і більше відсотків голосів, автоматично включається до складу комітету кредиторів. Під час проведення процедур банкрутства інтереси всіх кредиторів представляє комітет кредиторів, утворений відповідно до цього Закону.

Враховуючи вищенаведені приписи законодавства, а також те, що позивача (скаржника) також визнано кредитором у провадженні справ про банкрутство третьої особи-1 та третьої особи-2, то участю у зборах кредиторів, зокрема тих кредиторів, вимоги яких визнано на підставі договору про відступлення права вимоги, який, за ствердженням позивача, не відповідає вимогам закону, імовірно можуть бути порушені його майнові інтереси. За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач вправі звертатися із позовом про визнання Договору недійсним відповідно до положень частини третьої статті 215 ЦК України.

Аналогічна правова позиція, щодо права сторони на звернення із таким позовом, викладена в Постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 року за результатом перегляду судових рішень у справі №910/6714/15-г.

Посилання ТОВ "Торговий дім "Насіння" на те, що укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 договір про відступлення прав вимоги за своєю правовою природою є договором факторингу, який укладено зі сторони відповідача-2 з порушенням вимог Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", оскільки відповідач-2 не є фінансовою установою в розумінні наданого Закону, колегія суддів не приймає до уваги , виходячи із наступного.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст.215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

Як зазначено вище, у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду справи, позивач наголошував стосовно того, що укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 договір про відступлення прав вимоги №15112016 від 15.11.2016 за своєю правовою природою є договором факторингу, однак, при його укладенні не дотримано суб'єктного складу, оскільки новий кредитор не є фінансовою установою, чим порушено Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ст. 513 Цивільного кодексу України).

При цьому, згідно зі ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі згаданої статті ЦК України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 липня 2007 року у справі №26/347-06-6531.

Згідно зі ст.1079 Цивільного кодексу України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таке ж положення передбачено ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, у відповідача-2 відсутнє право на надання фінансових послуг, в тому числі, факторингу.

За змістом п. 1 Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 06.02.2014 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року N 231", до фінансової послуги факторингу відноситься сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Отже, необхідними ознаками для кваліфікації правовідносин, як факторингу є, в тому числі, здійснення фінансування клієнта та отримання фактором плати за користування клієнтом грошовими коштами, які надаються під відступлення права вимоги.

В свою чергу, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого попередній кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги.

Відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Цесія - це заміна особи у зобов'язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов'язання. Так, договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги.

Нормами Цивільного кодексу України не встановлено заборони щодо оплатності договору цесії, сторони самі визначають оплатний він чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу, а якщо - безоплатний, то - застосовуються положення про договір дарування.

Ознакою факторингової операції є її систематичне виконання суб'єктом господарювання з метою отримання прибутку, тобто, по суті здійснення підприємницької діяльності шляхом ведення фінансової діяльності, зокрема укладення факторингових договорів. Аналогічна (як між договором факторингу та оплатним договором цесії) відмінність існує між кредитним договором та договором процентної позики, при цьому, остання не заборонена законом при відсутності ліцензії на здійснення фінансової діяльності, якщо така діяльність не є систематичною діяльності юридичної особи з метою отримання прибутку.

Таким чином, враховуючи вищенаведені приписи закону, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом правомірно встановлено, що сторонами не доведено належними та допустимими доказами, що выдповыдач-2 систематично з метою отримання прибутку здійснює господарську діяльність вказаного виду, зокрема укладає факторингові договори.

При цьому, колегією суддів, надаючи оцінку даному спору, враховано правову позицію Верховного суду України, викладену у постанові від 13.04.2016 у справі № 3-238гс16, щодо того, що плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Слід зауважити, що договір відступлення права вимоги може бути безоплатним або оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. Законом не заборонено укладати оплатний договір відступлення права вимоги (якщо він не має ознак договору факторингу) за відсутності ліцензії на здійснення фінансової діяльності.

Зі змісту оспорюваного договору відступлення прав вимоги №15112016 від 15.11.2016р. не вбачається, що виражена у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається, сума є саме платою за передання в розпорядження грошових коштів.

Необхідно зауважити, що ринкова вартість права вимоги, яке відступається за договором уступки, не обов'язково дорівнює розміру уступленого права вимоги. Так, при визначенні ринкової вартості майнового права (яким є право вимоги) можуть братись до уваги економічні та інші показники (зокрема, можливість фактичного отримання задоволення вимог кредитора боржником (його фінансовий стан), обставини спливу позовної давності щодо вимог, які будуть заявлятись до боржника, наявність способів забезпечення виконання основного зобов'язання, тощо).

Враховуючи вищезазначене в сукупності, колегія суддів відзначає, що сторонами як під час розгляду справи у місцевому господарському суді, так і під час апеляційного перегляду справи не доведено суду те, що у даному випадку різниця між вартістю уступки за договором відступлення прав вимоги №15112016 від 15.11.2016р., що визначена в п. 2.1 договору, та обсягом (загальною сумою) уступленого права, визначеним у п. 2.1. договору, є платою за користування грошовими коштами, які надаються під відступлення права вимоги, а отже відповідно не доведено наявності ознак факторингу в укладеному між товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авістар" (первісний кредитор, відповідач-1 та товариством з обмеженою відповідальністю "Лімтек ЛТД" (новий кредитор, відповідач-2) договорі відступлення прав вимоги №15112016 від 15.11.2016р.

Серед іншого, слід зазначити, що з норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", на який посилається позивач, випливає, що вказаний закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за суб'єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, об'єднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій.

У зв'язку із тим, що апеляційним судом встановлено відсутність ознак факторингу в оскарженому сторонами договорі відступлення прав вимоги №15112016 від 15.11.2016р., відповідно, безпідставними є посилання скаржника щодо обов'язкового включення відповідача-2 до державного реєстру фінансових установ та посилання на Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Враховуючи вищевикладене в сукупності, за наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даному випадку відсутні передбачені законом підстави для визнання недійсним договору відступлення прав вимоги №15112016 від 15.11.2016р.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 та Розділом ХІ "Перехідних положень" Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 у справі №910/12851/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 у справі №910/12851/17 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/12851/17.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 25.01.2018.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Т.І. Разіна

Л.В. Чорна