Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/895/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Маріщенко Л.О.

при секретарі: Малярчуку Р.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - дов. № 1 від 18.01.2018,

ОСОБА_2 - дов. № 3 від 18.01.2018,

ОСОБА_3 - дов. № 2 від 18.01.2018,

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Олевське орендне підприємство теплових мереж" (м. Олевськ Житомирської області)

до Олевської міської ради Житомирської області (м. Олевськ Житомирської області)

про стягнення 200534,39 грн

Позивач звернувся з позовом про стягнення на свою користь з відповідача 200534,39 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Олевська міська рада Житомирської області повинна сплатити заборгованість з різниці цін/тарифів за надані комунальні послуги з централізованого водопостачання та водовідведення для населення міста ОСОБА_3 за 2016 рік в розмірі 200534,39 грн, посилаючись на неодноразові звернення до міськради про відшкодування збитків від різниці цін (тарифів) за надані комунальні послуги, які виникають у зв'язку з постійним зростанням цін на енергоносії, зміни обсягів надання послуг, рівня заробітної плати на інші фактори, від яких належать розрахунки даних тарифів в розмірі економічно - обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає та просить в позові відмовити, посилаючись на відсутність зобов'язань між сторонами, оскільки позивач не звертався до органу місцевого самоврядування про укладання договору про відшкодування різниці в тарифах (або організацію взаєморозрахунків).

Крім того, відповідач послався на пп. 2 п. а частини першої ст. 28 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні" про те, що встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів щодо оплати побутових, комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади, належить до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Отже, органом, який затверджує тарифи щодо оплати комунальних послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади, є не сільська, селищна або міська рада, а їх відповідний виконавчий орган, яким, відповідно до частини першої ст. 11 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. У даній справі позов пред'явлено не до виконавчого органу міської ради, а безпосередньо до міської ради, на яку частиною четвертою ст. 31 Закону України Про житлово-комунальні послуги не покладено обов'язку відшкодовувати різницю між затвердженим розміром цін/тарифів на житлово-комунальні послуги та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг. Відповідач також послався на рішення Олевської міської ради за 2016 рік щодо погашення (відшкодування) ризниці в тарифах, що була перерахована позивачеві згідно платіжних доручень від від 17.05.2016, 14.07.2016 та 13.10.2016 (а.с.54-57).

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач свого представника з належними повноваженнями в судове засідання не направив, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (у редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017), який набрав чинності з 15.120.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Керуючись вказаними приписами, розгляд справи №906/939/17 здійснюється за правилами, встановленими ГПК України в редакції від 15.12.2017, про що сторони повідомлено в судовому засіданні та ухвалою суду від 21.12.2017.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач, у відповідності до вимог ст.28 Закону України "Про місцеве самоврядування в України" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення тарифів на побутові, комунальні послуги (крім тарифів, що встановлюються НКРЕКП) транспортні та інші послуги.

Отже, для ТОВ "Олевське орендне підприємство теплових мереж" (позивача) рішення про встановлення тарифів на теплову енергію, на комунальні послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для населення, бюджетних установ і організацій та інших споживачів м.Олевськ приймається органом місцевого самоврядування, а саме Олевською міською радою (відповідачем).

Розрахунки даних тарифів здійснюються в розмірі економічно - обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання) згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 №869 "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги" та безпосередньо залежать від цін/тарифів на енергоносії, цін на мастильно-паливні матеріали, рівня мінімальної заробітної плати (прожиткового мінімуму) та інших ресурсів.

Постійне зростання цін/тарифів на енергоносії, зміни обсягів надання послуг, рівня заробітної плати та інші фактори вимагають оперативного перегляду органами місцевого самоврядування даних тарифів на житлово-комунальні послуги, але на практиці в залежності від об'єктивних та суб'єктивних причин процедура прийняття нових тарифів займає певний термін часу - від 3-х до 5-ти місяців:

Рішеннями Олевської міської ради №132 від 05.08.2015, №143 від 28.07.2016, №87 від 29.06.2017, № 86 від 29.06.2017 були встановлені тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та при будинкових територій, на підставі звернень позивача.

На підставі даних рішень, на твердження позивача, по підприємству виникає різниця в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості послуг до тарифів на дані послуги, що затверджувалися (встановлювалися) органами місцевого самоврядування.

Надання споживачам послуг за тарифами, які не відшкодовують фактичних витрат підприємства, призводить до обмеженості коштів підприємства для здійснення розрахунків за спожиті енергоносії, виплати заробітної плати працівникам, сплати податків та обов'язкових платежів до бюджету тощо.

Як наслідок, погіршується фінансово-економічний стан підприємства, знижується якість послуг, що надаються населенню, бюджетним установ і організаціям м.Олевськ.

Чинне законодавство України передбачає, що тарифи на житлово-комунальні послуги встановлюються в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво/надання.

Відповідно до Закону України від 16.07.2015 № 626-19 "Про внесення змін до деяких законів України у сфері комунальних послуг" та листа № 0352/47/2-17 від 23.01.2017 Житомирської обласної державної адміністрації "Про надання роз'яснень щодо встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги" встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво не допускається.

У разі встановлення органом місцевого самоврядування тарифів на житлово-комунальні послуги на рівні, що унеможливлює отримання прибутку, орган, який їх затвердив, зобов'язаний відшкодувати з відповідного місцевого бюджету виконавцям/виробникам різницю між встановленим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг.

Відшкодування з державного бюджету обсягу різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органом місцевого самоврядування, буде проведено за станом на 01 січня 2016 року.

Таким чином, за даними позивача, різниця в тарифах, яка утворилась після 01.01.2016 по підприємству повинна відшкодовуватися з місцевого бюджету Олевської міської ради.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішень суду.

Згідно зі ст. 13, 14, 526 ЦК України цивільні права і обов'язки здійснюються та виконуються у межах, наданих договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускається зловживання правами. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено право юридичних осіб на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених до юрисдикції господарського суду. Із змісту ст.20 ГПК України слідує, що господарський суд розглядає спори.

Відповідно до положень ст.15,16 ЦК України, ст.20 ГК України слідує, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб та в порядку, що встановлений договором або законом.

Відповідно до п.п.2 п.а, ст. 28 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів щодо оплати побутових, комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади; погодження в установленому порядку цих питань з підприємствами та організаціями, які належать до комунальної власності.

Отже, до компетенції відповідача у справі не належить вирішення питань встановлення та затвердження тарифів, оскільки відповідач не є виконавчим органом.

Згідно відповіді № 1475 від 21.07.2017, відповідач вказав, що протягом 2015 та 2016 років в и к о н к о м міської ради відповідно до звернень ТОВ "Олевське орендне підприємство теплових мереж" затверджувалися тарифи на житлово-комунальні послуги (рішення №132 від 05 серпня 2015р., рішення №143 він 28 липня 2016р.) на рівні економічно-обґрунтованих витрат відповідно до доданих розрахунків ТOB "Олевське орендне підприємство теплових мереж".

Таким чином, позов подано до особи, яка не має грошового зобовязання перед позивачем та до компетенції якої не входить вирішення питань повязаних з тарифами для населення. За відсутності самого грошового зобовязання, посилання на статтю 530 ЦК України, яка врегульовує питання повязані з наявністю зобовязання, однак, за відсутності строку виконання зобовязання є безпідставними. На час звернення позивача з позовом до відповідача, позивач не мав і відповідно до позовної заяви не додав документи (докази), які б підтверджували визнання саме відповідачем у справі на користь позивача розміру різниці в тарифах за 2016 рік.

Відповідно "Роз'яснення департаменту економіки систем життєзабезпечення Мінрегіоні щодо порядку відшкодування різниці між розміром ціни (тарифу) на житлово-комунальні послуги, що затверджувалися або погоджувалися рішенням органу місцевого самоврядування, та розміром економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво", відшкодування органами місцевого самоврядування різниці в тарифах можливе за рахунок коштів місцевого бюджету за умови прийняття відповідної програми.

Про наявність такої програми інформація відсутня.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка проявляється в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За загальним правилом обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Відповідно ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, на час розгляду даної справи, не надано належних та допустимих доказів в підтвердження наявності порушення саме відповідачем прав позивача та, відповідно, підстав для звернення до суду за їх захистом.

Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог та відмовляє у їх задоволенні.

Згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 01.02.18

Суддя Маріщенко Л.О.

Друк:

1 - у справу,

2,3 - сторонам (рек. з повід.)