ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2018. Справа № 917/1870/17

За позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз", вул. Л.Толстого, 87, м. Лубни, Полтавська область, 37500

до Пирятинської міської ради, вул. Соборна, 21, м. Пирятин, Полтавська область, 37000

про визнання права власності за набувальною давністю.

Суддя Семчук О.С.

Секретар судового засідання Лепій О.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність б/н від 03.01.2017.;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 3395/02-33 від 05.12.2017.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" (далі позивач/ ПАТ "Лубнигаз") звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Пирятинської міської ради (далі відповідач) про визнання права власності за набувальною давністю на нежитлові приміщення, що розташовані за адресою Полтавська область, Пирятинський район, м. Пирятин, вул. Пушкіна, 32, а саме:

- контора майстерня (літ. А-1) - 342,1 кв.м.;

- сарай (літ. Б,б) - 56,7 кв.м.;

- вбиральня (літ. В) - 2,3 кв.м.;

- склад (літ. Д) - 39,4 кв.м.;

- сарай (літ. Е) - 117,4 кв.м.;

- огорожа (літ. № 1);

- ворота (літ. № 2);

- ворота (літ. № 3).

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він добросовісно, відкрито і безперервно володіє вказаним майном з 1994 року.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 15.11.2017. порушено провадження у справі, розгляд якої призначено на 07.12.2017.

В судовому засіданні 07.12.2017. судом було оголошено перерву до 19.12.2017. для надання позивачем письмових заперечень на відзив.

Після перерви, 19.12.2017. суд виніс ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відповідно до вимог нової редакції Господарського процесуального кодексу України, надавши можливість сторонам реалізувати свої процесуальні права та обов'язки відповідно до вимог нового ГПК України. В зв'язку з цим в судовому засіданні 19.12.2017. було оголошено перерву до 18.01.2018.

Відповідач у відзиві позов заперечує, посилаючись на те, що спірні приміщення були передані місцевою владою у користування позивачу, а також на те, що позивач не є добросовісним користувачем, оскільки ним не укладено договір оренди земельної ділянки під нежитловими приміщеннями відповідно до вимог чинного законодавства.

В судових засіданнях представник позивача наполягав на задоволенні позову у повному обсязі, представник відповідача заперечував проти позову.

В судовому засіданні 18.01.2018р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ч. 1 ст. 240 ГПК України та повідомив дату виготовлення повного тексту рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач стверджує, що у 1994 році він правомірно заволодів нежитловими будівлями, розташованими за адресою: м. Пирятин, вул. Пушкіна, 32. Як зазначає позивач, про правомірність та добросовісність заволодіння ним вказаним майном свідчить те, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.10.2017. відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою Полтавська обл., Пирятинський р-н, м. Пирятин, вул. Пушкіна, 32 відсутні (а.с. 8). Також про відсутність зареєстрованого права власності на нежитлові будівлі за адресою м. Пирятин вул. Пушкіна, 32 свідчить довідка Комунального підприємства «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 08.12.2015 р. № 339-Т (а.с. 9).

За твердженням позивача він продовжує відкрито, безперервно володіти спірними будівлями досить тривалий час, експлуатує та утримує їх, має технічний паспорт, сплачує земельний податок за земельну ділянку, на якій розташовані будівлі та сплачує податок на нерухоме майно.

У якості доказу, що посвідчує право постійного користування земельною ділянкою, на якій розташовані спірні будівлі, позивач надав копію державного акт на право постійного користування землею І-ПЛ № 003467, виданого Лубенському державному підприємству по газопостачанню та газифікації «Лубнигаз», правонаступником якого є ПАТ «Лубнигаз», на території Пирятинської міської ради у розмірі 2,84 га під господарськими будівлями для виробничих потреб відповідно до рішення ОСОБА_2 народних депутатів від 23.04.1996. Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 20, додатком до акту є план зовнішніх меж землекористування, зокрема, у м. Пирятин ділянка № 1, вул. Пушкіна, 32 площею 1,8130 га. та ділянка № 2 площею 1,0310 га вул. Жовтнева, 263 (Сумська, 16 (а.с. 30-32)).

Сплата земельного податку за користування землею, де знаходяться будівлі, підтверджується податковими деклараціями з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності). Позивачем надано копії податкових декларацій з плати за землю за 2014-2017 роки (а.с. 39-48).

Згідно податкових декларації з податку на нерухоме майно, вбачається що з 2015 року позивач сплачує податок на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою м. Пирятин, вул. Пушкіна, 32 (а.с. 33-38).

На замовлення Позивача 10.12.2015. КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на виробничий будинок з призначенням нежитлові будівлі в м. Пирятин по вул. Пушкіна, 32. У переліку об'єктів, розташованих по вказаній адресі у технічному паспорті вказано контору майстерню (літ. А-1), сарай (літ. Б,б), вбиральню (літ. В), склад (літ. Д), сарай (літ. Е), огорожу (літ. № 1), ворота (літ. № 2), ворота (літ. № 3) (а.с. 49-59).

Відповідно до звіту про оцінку майна нежитлових будівель та споруд, розташованих за адресою: Полтавська обл., м. Пирятин, вул. Пушкіна, буд. 32, - виконаного фізичною особою-підприємцем суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_3, станом на 02.11.2017., ринкова вартість оцінюваного майна становить 198900 грн.

За твердженням позивача вищезазначені нежитлові приміщення обліковуються на балансі позивача з 2004 року.

Тобто, позивач не приховує факт знаходження вказаного майна у своєму володінні.

Враховуючи вищевказане позивач просить суд визнати за ПАТ "Лубнигаз" право власності за набувальною давністю на вищевказані нежитлові будівлі та споруди.

Відповідач позов заперечує. В обґрунтування заперечень відповідач посилається на те, що спірні приміщення були надані Державному підприємству по газопостачанню та газифікації „Лубнигаз" місцевою владою м. Пирятина в користування. На підтвердження цього відповідачем надано копію рішення Виконавчого комітету Пирятинської районної ради народних депутатів Полтавської області № 47 від 04.03.1992. "Про розмежування державного майна України, яке передається до комунальної власності, між власністю області та власністю районів" (а.с. 139-141).

В додатку № 4 до вказаного рішення виконкому № 47 від 04.03.1992. вказано перелік підприємств, організацій та установ, майно яких передається до комунальної власності міської ради, серед яких, між інших зазначено Виробниче управління житлово-комунального господарства з житловим і нежитловим фондом. За поясненням представника відповідача, спірне нерухоме майно, розташоване за адресою Полтавська обл., м. Пирятин, вул. Пушкіна, буд. 32 свого часу було майном Виробничого управління житлово-комунального господарства з житловим і нежитловим фондом, яке передано до комунальної власності м. Пирятина згідно рішення виконкому № 47 від 04.03.1992. При цьому жодних доказів на підтвердження вказаного позивачем не надано. Відсутні відповідні докази про передачу (приймання) визначеного майна та неможливо ідентифікувати, що саме майно за адресою: м. Пирятин, вул. Пушкіна, буд. 32 (предмет позову) було передане відповідно до вищевказаного рішення.

Враховуючи викладене, суд не може прийняти рішення Виконавчого комітету Пирятинської районної ради народних депутатів Полтавської області № 47 від 04.03.1992. "Про розмежування державного майна України, яке передається до комунальної власності, між власністю області та власністю районів" у якості доказу того, що спірне нерухоме майно передано до комунальної власності міста.

Крім цього, відповідачем не надано жодних доказів, що свого часу спірне нерухоме майно перебувало у державній власності. За поясненням представника відповідача надати належні докази на підтвердження того, що спірне майно було в державній власності та пізніше передано до комунальної власності неможливо через їх відсутність у архівах.

В зв'язку з цим, суд відхиляє вищевказані заперечення відповідача на позов.

Також відповідач стверджує, що позивач не є добросовісним володільцем спірного майна, оскільки відповідно до рішення ОСОБА_3 народних депутатів Пирятинської міської ради від 23.04.1996. № 150 земельні ділянки загальною площею 2,84 га за адресою м. Пирятин, вул. Пушкіна, 32 та м. Пирятин, вул. Жовтнева, 263 було передано у постійне користування Державному підприємству по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" як підприємству державної форми власності.

З 1 січня 2002 року, відповідно до статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності, а також громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації, релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель необхідних для забезпечення їх діяльності.

На думку відповідача, після змін організаційно-правової форми позивача державний акт на право постійного користування земельною ділянкою необхідно змінити.

Відповідач вважає, що існуючий державний акт на право постійного користування земельною ділянкою є дійсним для визначення та переоформлення правовстановлюючого документа на право користування земельною ділянкою на ПАТ "Лубнигаз", оскільки була змінена організаційно-правова форма підприємства. Використання земельної ділянки без документального оформлення права користування (укладання договору оренди землі) є незаконним. Відповідач переконаний, що оскільки позивачем не було оформлено договір оренди земельної ділянки під нежитловими приміщеннями, які є предметом позову, ПАТ "Лубнигаз" не є добросовісним користувачем спірного майна. Враховуючи вищевикладене, ПАТ "Лубнигаз" не може отримати у власність вищезазначені нежитлові приміщення за набувальною давністю.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

В силу статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Отже, набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов.

Так, для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України необхідно:

По-перше, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Добросовісність заволодіння майном особою полягає в її переконанні, що заволодіння правомірне, тобто майно надійшло до неї законно.

Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Відкритість володіння полягає в тому, що фактичний незаконний володілець майна, здійснюючи володіння повинен ставитись до речі як до своєї власної, не приховуючи цього факту від інших осіб. При цьому, від володільця не вимагається здійснення активних дій для демонстрації свого володіння іншим особам, а вимагається лише утримання від дій, спрямованих на його приховування.

По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі:

- майно може бути об'єктом набувальної давності;

- добросовісність володіння;

- відкритість володіння;

- давність володіння та його безперервність;

- відсутність інших осіб, які претендують на це майно;

- відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Аналогічні правові висновки викладені у листі Верховного Суду України від 01.07.2013 «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ».

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Виходячи з вказаного пункту Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, якщо строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року (раніше ніж за три роки до набуття чинності Цивільним кодексом України), то в строк, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю зараховується лише період після 01 січня 2001 року, а тому, враховуючи встановлений частиною першою статті 344 Цивільного кодексу України десятирічний строк набуття права власності на нерухоме майно, остання може застосовуватись лише після 01 січня 2001 року. Вказана правова позиція відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 20.02.2008 у справі № 6-27245 св 07, та правовій позиції Вищого господарського суду України, викладеній, зокрема, у постанові від 21.10.2015 у справі № 920/927/14.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на чуже нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

В обґрунтування позову, позивач зазначає, що у 1994 році у зв'язку з відсутністю власника спірного майна Державне підприємство по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" заволоділо вказаним майном.

Відповідно до Указу Президента України «Про корпоратизацію підприємств» від 15.06.1993. № 210/93 на підставі наказу Державного комітету по нафті і газу від 06.05.1994. № 190 (а.с. 109) на базі Державного підприємства по газопостачанню та газифікації «Лубнигаз» було створено Відкрите акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Лубнигаз» (правонаступник), а у 2012 році Відкрите акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Лубнигаз» перейменовано на Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Лубнигаз».

Відповідач не заперечує факт володіння ПАТ "Лубнигаз", як правонаступника Державного підприємства по газопостачанню та газифікації «Лубнигаз», спірним майном з 1994 року.

З вказаного можна зробити висновок, що позивач протягом більше ніж 10 років, відкрито та безперервно володів цим майном.

Добросовісний характер володіння підтверджується тим, що право власності на спірне майно не було ні за ким зареєстровано.

Володіння позивачем спірним майном підпадає під ознаки безтитульного (незаконного) володіння, оскільки позивач фактично розпочав володіння майном за відсутності будь-яких правочинів або актів, які б свою чергу визначали право власності на нього та/або порядок володіння та користування майном. Спірне майно є чужим для позивача, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами по справі. Відповідне майно отримано позивачем законно, оскільки доказів того, що відповідне майно було загублене власником, викрадене у власника або вибуло з володіння власника не з його волі у суду не має.

В матеріалах справи відсутні докази наявності власника даного нерухомого майна на день розгляду справи (державної, комунальної, іншої власності), фактичним володільцем даного нерухомого майна на сьогодні лишається позивач.

Отже, враховуючи приписи статті 344 ЦК України є всі підстави вважати, що власник майна (якщо такий є) тривалий час не виявляє наміру визнати спірну нежилу будівлю своєю, тобто він погодився з її втратою, таким чином вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця, яким є позивач.

Відповідно до приписів ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73 ГПК України).

Статтями 76 і 77 ГПК України встановлено вимоги щодо належності та допустимості доказів. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано суду будь-яких доказів належності спірного нерухомого майна до державної, комунальної, іншої власності, відчуження даного майна на користь третіх осіб, або передачі його в управління або користування позивачеві.

Надані позивачем докази, підтверджують факти щодо добросовісності набуття та відкритості володіння позивачем спірним нерухомим майном, факт безперервного та відкритого володіння нежилою будівлею позивачем з 1994 року по теперішній час, більш 10 років. Ці обставини доведено суду належними та допустимими доказами.

Зазначене є підставою для набуття позивачем права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги є нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача у повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати за Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" (вул. Л.Толстого, 87, м. Лубни, Полтавська область, 37500; ) право власності на нежитлові приміщення, що розташовані за адресою Полтавська область, Пирятинський район, м. Пирятин, вул. Пушкіна, 32, а саме:

- контора майстерня (літ. А-1) - 342,1 кв.м.;

- сарай (літ. Б,б) - 56,7 кв.м.;

- вбиральня (літ. В) - 2,3 кв.м.;

- склад (літ. Д) - 39,4 кв.м.;

- сарай (літ. Е) - 117,4 кв.м.;

- огорожа (літ. № 1);

- ворота (літ. № 2);

- ворота (літ. № 3).

3. Стягнути з Пирятинської міської ради (вул. Соборна, 21, м. Пирятин, Полтавська область, 37000; ) на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" (вул. Л.Толстого, 87, м. Лубни, Полтавська область, 37500; ) 2983 грн. 50 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 256, 257 ГПК України). Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 24.01.2018.

Суддя О.С. Семчук