ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

18.01.2018 Справа № 905/2749/16

Господарський суд Донецької області у складі судді Мельниченко Ю.С., при секретарі судового засідання Грабчаку Г.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу б/н від 31.10.2017р. Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ на дії Слов'янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області щодо виконання наказу господарського суду Донецької області від 26.12.2016р. по справі № 905/2749/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м.Київ

до відповідача: фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Донецьк

про стягнення 399198,29 грн., з яких: 215954,89 грн. - основний борг, 168843,40 грн. - плата за фактичний час користування об'єктом лізингу, 14400,00 грн. - збитки, -

За участю представників сторін:

від скаржника (позивача): представник не з'явився;

від боржника (відповідача): представник не з'явився;

від органу ВДВС: представник не з'явився.

18.01.2018р. з 11 год. 11 хв. до 11 год. 19 хв.

суд перебував у нарадчій кімнаті для постанови ухвали за результатами проведення судового засідання

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Донецької області від 05.12.2016р. по справі №905/2749/16 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Донецьк про стягнення 399198,29 грн., з яких: 215954,89 грн. - основний борг, 168843,40 грн. - плата за фактичний час користування об'єктом лізингу, 14400,00 грн. - збитки позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ основний борг в сумі 215954,89 грн., плату за фактичний час користування об'єктом лізингу168843,40 грн.

Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ судовий збір в сумі 5771,97 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання вищевказаного рішення господарським судом Донецької області 26.12.2016р. виданий відповідний наказ.

10.11.2017р. на адресу господарського суду Донецької області від Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ надійшла скарга б/н від 31.10.2017р. на дії Слов'янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області щодо виконання наказу господарського суду Донецької області від 26.12.2016р. по справі № 905/2749/16, в якій скаржник просить: 1) визнати незаконними дії державного виконавця Слов'янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Донецькій області Хамло Ю.А. щодо повернення стягувачу без прийняття до виконання наказу господарського суду Донецької області від 26.12.2016р. у справі №905/2749/16 про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" основної заборгованості в сумі 384 798,29 грн.; 2) зобов'язати Слов'янський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області прийняти до виконання наказ господарського суду Донецької області № 905/2749/16 від 26.12.2016р.

Вимоги скарги мотивовані тим, що державним виконавцем Слов'янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Донецькій області Хамло Ю.А. 28.08.2017р. неправомірно винесено повідомлення № 31618 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання з посиланням на те, що виконавчий документ не відповідає вимогам п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", а саме відсутня дата народження боржника.

Ухвалою суду від 13.11.2017р. вищезазначену скаргу призначено до розгляду на 30.11.2017р. Розгляд скарги неодноразово відкладався.

Ухвалами суду від 12.12.2017р. продовжено строк розгляду скарги на 15 днів до 25.01.2018р. та призначено розгляд скарги на 18.01.2018р.

15.12.2017р. набрала чинність редакція Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" №2147 - VIII від 03.10.2017р.

У п. 11 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 N2147VІІІ, чинної з 15.12.2017р., встановлено, що заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не порушено на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ст. 342 Господарського процесуального кодексу України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Якщо суд встановить, що особа, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються, звільнена з посади (не здійснює відповідну діяльність), він залучає до участі у справі посадову особу, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення права заявника.

Представник позивача (скаржника) в судове засідання не з'явився, на адресу господарського суду Донецької області надіслав заяву про розгляд скарги за його відсутності.

Представники відповідача та ДВС в судове засідання не з'явились, про причини неявки не повідомили, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Розглянувши матеріали скарги, господарським судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Держава, за змістом ч.4 ст. 13 Конституції України, прийняла на себе зобов'язання, через свої органи, забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, встановивши рівність всіх субєктів власності перед законом.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому ГПК України та Законом України "Про виконавче провадження". Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державного виконавця.

Конституційним Судом України у п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012р. № 18-рп/2012 зазначено, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Згідно ст. 129 Конституції України одним із засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено поняття обов'язковість судових рішень, яке полягає в тому, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами на всій території України.

Суд вважає за необхідне застосувати до спірних відносин Рішення Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", згідно якого Європейський суд наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Європейський суд також зазначив, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.

Аналогічні за змістом висновки містяться в інших рішеннях Європейського суду з прав людини, а саме у справі "Голдер проти Сполученого Королівства (від 21.02.1975р.), Шмалько проти України (від 20.07.2004р.).

Згідно ч.1 ст.326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ч. 1 ст. 327 Господарського процесуального кодексу України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Закон України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016р. набрав чинності 05.10.2016р.

Згідно ст.1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження - сукупність дій, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами.

Виконавче провадження, згідно ст.2 Закону України "Про виконавче провадження", здійснюється, зокрема, з дотриманням таких засад: верховенства права; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об'єктивності.

Відповідно до приписів ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Вимоги до виконавчого документа містяться у ст.4 вказаного Закону.

Так, відповідно до ч.1 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження" у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред'явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв'язку та адреси електронної пошти.

Частиною 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" визначено випадки, коли виконавчий документ повертається стягувачу без прийняття до виконання.

Так, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, зокрема, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону;

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання стало те, що в наказі господарського суду Донецької області у справі № 905/2749/16 не зазначено дату народження боржника.

Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.2 Цивільного України, учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

Відповідно до положень ст. 24 Цивільного кодексу України, людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Поняття юридичної особи викладене у статті 80 зазначеного Кодексу, зокрема, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

В свою чергу, відповідно до статті 50 Цивільного кодексу України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Обмеження права фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності встановлюються Конституцією України та законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою.

Статтею 51 Цивільного кодексу України визначено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Як зазначено в роз'ясненні Міністерства юстиції України "Статус фізичної особи - підприємця: проблеми застосування законодавства" від 14.01.2011р., правоздатність індивідуального підприємця практично прирівнюється до правоздатності юридичних осіб - комерційних організацій. В господарському законодавстві "юридична особа" та "фізична особа - підприємець" охоплюються спільним поняттям "суб'єкт господарювання". Фізична особа - підприємець в цивільно-господарських відносинах є різностороннім учасником. Принципи здійснення ним підприємницької діяльності роблять його подібним до юридичних осіб, тоді як в приватних відносинах, незважаючи на будь-які зміни в його статусі, він залишається бути громадянином - фізичною особою. А тому, слід чітко розмежовувати ці різні сфери відносин. На підставі правила, встановленого у статті 51 Цивільного кодексу України, до фізичних осіб - підприємців слід застосовувати норми спеціального (господарського) законодавства, якщо предметом регулювання безпосередньо є їх підприємницька діяльність. Натомість, слід брати до уваги норми цивільного законодавства, якщо предмет регулювання виходить за межі підприємницької діяльності, зачіпаючи приватні інтереси суб'єкта, та в повній мірі врегульовується нормами Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 58 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, зазначеному законом.

Таким чином, законодавством визначено відмінність між поняттям "фізична особа" та "фізична особа-підприємець".

Наведене відповідає припису ст.128 Господарського кодексу України, згідно з якою одним з учасників господарських відносин визнається громадянин України за умови його державної реєстрації як підприємця без створення юридичної особи.

Тобто, фізична особа з моменту реєстрації як фізична особа-підприємець в порядку, визначеному Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", набуває особливого статусу - статусу суб'єкта господарювання та може здійснювати господарську діяльність.

Відповідно до положень Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України до боржника, який є фізичною особою - підприємцем мають бути застосовані положення про юридичну особу, відтак, зазначати дату його народження є недоречним.

Отже, в силу приписів п. 3 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" вимоги щодо зазначення дати народження боржника стосуються виключно фізичної особи.

Згідно з наказом господарського суду Донецької області від 26.12.2016р., виданим на примусове виконання рішення від 05.12.2016р. у справі № 905/2749/16, боржником є фізична особа-підприємець ОСОБА_1, а не фізична особа ОСОБА_1, як вказано у повідомленні державного виконавця № 31618 від 28.08.2017.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.

Тому, у наказі господарського суду Донецької області у справі № 905/2749/16 від 26.12.2016р. по відношенню до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, як до особи, статус якої прирівнено до юридичної особи, зазначені прізвище, власне ім'я та по-батькові боржника, його адреса, ідентифікаційний код, що передбачено та відповідає вимогам Закону України "Про виконавче провадження".

Таким чином, суд дійшов висновку, що виконавчий документ у справі №905/2749/16 містить всі необхідні реквізити, передбачені вимогами статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", а також необхідні відомості, які ідентифікують боржника, як суб'єкта господарювання.

Отже, повідомлення Слов'янського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання №31618 від 28.08.2017р., за визначених обставин, винесено безпідставно.

За таких обставин, та враховуючи конституційний принцип доступності до правосуддя всіх осіб, застосовану у цій справі практику Європейського суду з прав людини щодо недопустимості ухилення адміністративних органів від виконання судових рішень, яка є обов'язковою для національних судів згідно Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», враховуючи справедливий баланс інтересів стягувача та боржника, суд дійшов висновку про визнання дій державного виконавця незаконними.

Щодо вимоги про зобов`язання Слов'янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області прийняти до виконання наказ господарського суду Донецької області від 26.12.2016р. по справі № 905/2749/16 суд виходить з наступного.

За правовою позицією Верховного Суду України, що викладена в п.7 постанови №14 від 26.12.2003р. „Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", суд не вправі зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які, згідно із Законом України "Про виконавче провадження", можуть здійснюватися тільки за розсудом державного виконавця або відповідної посадової особи державної виконавчої служби.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 26.12.2003р. «Про практику розгляду судами скарги на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» передбачено, що у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, суд зобовязує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Згідно п. 9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» №9 від 17.10.2012р. зазначено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону:

1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом;

4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом;

5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

До заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

При цьому, ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено вичерпний перелік підстав, за яких державний виконавець вправі відмовити у відкритті провадження, серед яких - наявність інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Згідно приписів Закону України «Про виконавче провадження» обставини, які зумовлюють відмову у прийнятті виконавчого документу до виконання повинні бути встановлені законом.

Приймаючи до уваги вищевикладене, господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про зобов`язання Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області прийняти до виконання наказ від 26.12.2016р. по справі №905/2749/16, як такі, що кореспондуються з обов'язком стягувача, в свою чергу, здійснити передбачені ст. ст.26 Закону «Про виконавче провадження» дії, зокрема, подати заяву про примусове виконання рішення, оригінал наказу від 26.12.2016р. по справі № 905/2749/16 та квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню.

Згідно з ст. 343 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Зважаючи на викладені обставини, керуючись ст.ст. 1, 2, 3, 4, 18, 26 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч. 2 ст. 8, ч. 4 ст. 13, ст.ст. 124, 129 Конституції України, п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", ч. 1 ст. 2, ст.ст. 24, 50, 51, ст. 80 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 58, ст. 128 Господарського кодексу України, ст.ст. 326, 327, 342, 343 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу б/н від 31.10.2017р. Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ на дії Слов'янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області щодо виконання наказу господарського суду Донецької області від 26.12.2016р. по справі № 905/2749/16- задовольнити.

Визнати незаконними дії державного виконавця Слов'янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Донецькій області Хамло Ю.А. щодо повернення стягувачу без прийняття до виконання наказу господарського суду Донецької області від 26.12.2016р. у справі №905/2749/16 про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" основної заборгованості в сумі 384 798,29 грн.

Зобов'язати Слов'янський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області прийняти до виконання наказ господарського суду Донецької області № 905/2749/16 від 26.12.2016р. за умови вчинення заявником (стягувачем) передбачених ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» дій.

В судовому засіданні 18.01.2018р. оголошено повний текст ухвали.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://dn.arbitr.gov.ua.

Дана ухвала набирає чинності у день її ухвалення судом.

Ухвала може бути оскаржена у порядку, визначеному статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Ю.С. Мельниченко