КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2018 р. Справа№ 910/11161/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Разіної Т.І.

Чорної Л.В.

при секретарі судового засідання: Пугачовій А.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 16.01.2018 року по справі №910/11161/17 (в матеріалах справи).

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фермерського господарства "СГТ Полонина-Агро"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2017, повний текст якого складено та підписано - 21.09.2017

по справі №910/11161/17 (Суддя Демидов В.О.)

за позовом Фермерського господарства "СГТ Полонина-Агро"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімтрейдинг"

про стягнення 84 577,92 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство "СГТ Полонина-Агро" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімтрейдинг" (надалі - відповідач) про стягнення 84577,92 грн. безпідставно отриманих коштів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачем на підставі рахунку на оплату від 30.06.2017 №КИ-00001288 на користь відповідача було перераховано грошові кошти в сумі 84 577,92 грн. за поставку товару (дизельного палива). Однак, відповідач товар, зазначений в рахунку, не поставив, сплачені позивачем грошові кошти не повернув, внаслідок чого позивач вважає, що відповідач безпідставно отримав від нього грошові кошти в сумі 84 577,92 грн. та просить господарський суд стягнути їх з відповідача, посилаючись на ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2017 по справі №910/11161/17 у задоволенні позову відмовлено, як заявленого необґрунтовано.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Фермерське господарство "СГТ Полонина-Агро" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2017 скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційного оскарження позивач наголосив, що істотні умови договору поставки товару (дизельного палива) щодо предмету, ціни, строку дії не погоджено, договір поставки товару не було укладено. Відповідач товар, зазначений в рахунку, не поставив, сплачені позивачем кошти не повернув. Таким чином, грошові кошти у сумі 84 577,92 грн. є безпідставно отриманими відповідачем коштами. Позивач зазначає, що зазначені дії є шахрайським діями з боку відповідача, внаслідок чого ним подано заяву про вчинення злочину до Шевченківського відділення поліції Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області. Відтак, скаржник посилається на неправильне застосованння норм матеріального права, зокрема ст.ст. 180, 181, 266 ГК України, ст. 208, 1212 ЦК України.

Відповідач не скористався своїм правом згідно ч.1 ст.263 Господарського процесуального кодексу України та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає апеляційному перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

15.12.2017 набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до пункту 9 частини 1 перехідних положень Господарського процесуального кодексу України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника (ч.3 ст. 56 ГПК України). Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст. 58 ГПК України).

До судового засідання з'явився уповноважений представник позивача.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив належним чином уповноваженого на здійснення представництва юридичної особи представника до судового засідання.

Про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Зокрема ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2017 про прийняття апеляційної скарги до провадження було направлено відповідачеві завчасно за адресою повідомленою позивачем, що за перевіркою колегії суддів відповідає адресі вказаній у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Вказана ухвала була повернута поштою до апеляційного господарського суду без отримання стороною з відміткою пошти «за місцем обслуговування, фірма не зареєстрована». Інша адреса відповідача за матеріалами справи відсутня, сторонами не повідомлялась.

Таким чином, оскільки ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано заздалегідь за належною адресою, зокрема зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, інша адреса сторонами не повідомлялась, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом належним чином.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що явка сторін по справі обов'язковою не визнавалась, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду судового рішення за наявними матеріалами справи за присутності представника позивача.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутнього представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Фермерського господарства "СГТ Полонина-Агро" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2017 у даній справі залишити без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 30.06.2017 Товариством з обмеженою відповідальністю "Хімтрейдинг" (далі - постачальник, відповідач) виставлено Фермерському господарству "СГТ Полонина-Агро" (далі - покупець, позивач) рахунок на оплату № КИ-00001288 на суму 84 577,92 грн, згідно якого покупець зобов'язувався перерахувати постачальнику вказану суму грошових коштів за наступний товар: ДП Євро 5 Дизельне Паливо (Мозирь Білорусія К.5) у кількості 4960 л. на суму 70 481,60 грн. без ПДВ, ПДВ - 14 096,32 грн., а всього на суму 84 577,92 грн. (а/с 19)

У верхній частині вказаного рахунку зазначено, що «…оплата останнього означає погодження з умовами поставки товарів. Повідомлення про оплату є обов'язковим, в іншому випадку не гарантується наявність товарів на складі. Товар відпускається за фактом надходження коштів на р/р Постачальника, самовивозом, за наявності довіреності та паспорта».

Як свідчать матеріали справи, на підставі вказаного рахунку позивач перерахував відповідачу грошові кошти на загальну суму 84 577,92 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №638616 від 30.06.2017 на суму 25 000,00 грн. та №638618 від 03.07.2017 на суму 59 577,92 грн., з призначенням платежу «оплата за пальне згідно рахунку №КИ-00001288 від 30.06.2017». (а/с 26, 27)

За ствердженням позивача, відповідач товар (дизельне паливо), оплачений позивачем, не поставив, відповідних доказів матеріали справи не містять.

Спір між сторонами у даній справі виник, у зв'язку з тим, що відповідач не виконав свого зобов'язання з поставки товару та не повернув позивачу сплачені грошові кошти. Вважаючи, що сторонами не досягнуто всіх істотних умов договору та, наголошуючи на тому, що договір поставки між сторонами так і не було укладено, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом та просив повернути суму грошових коштів у розмірі 84 577,92 грн, сплачену ним на користь відповідача на підставі рахунку №КИ-00001288 від 30.06.2017, як безпідставно набутих відповідачем з посиланням на ст. 1212 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи, беручи до уваги надані позивачем докази та пояснення колегія суддів відзначає про наступне.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установленихстаттею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами 1, 2 статті 205 вказаного Кодексу правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків

Приписами частини першої статті 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

За приписами частин 1, 2 статті 184 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору на основі вільного волевиявлення сторін проект договору може бути розроблений за ініціативою будь-якої із сторін у строки, погоджені самими сторонами. Укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 206 цього Кодексу передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів (ч. 2 ст. 206 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору (ч. 1 ст. 641 ЦК України). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч. 1 ст. 642 ЦК України).

Частиною 1 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

При цьому, враховуючи положення ч. 2 ст. 644 ЦК України, ст. 645 ЦК України, відповідь про прийняття пропозиції, зробленої у письмовій формі, повинна бути надана у строк вказаний для відповіді, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу. Інакше, особа, яка зробила пропозицію, звільняється від відповідних зобов'язань.

Відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах є відмовою від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію (ст. 646 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач погодився на пропозицію відповідача та здійснив попередню оплату товару в повному обсязі. Таким чином, позивач здійснив акцептування запропонованої відповідачем оферти, зокрема, шляхом оплати виставленого відповідачем рахунку протягом нормально необхідного для цього часу, зокрема рахунок був виставлений 30.06.2017, а оплата здійснена 30.06.2017 та 03.07.2017 з призначенням платежу «оплата за пальне згідно рахунку №КИ-00001288 від 30.06.2017».

Згідно з абзацом 2 ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, зазначена поведінка сторін свідчить про те, що між ними була досягнута згода щодо асортименту, кількості та ціни товару.

Відповідно до ч. 8 ст. 181 ГК України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Враховуючи вищевикладене, здійснюючи судовий розгляд справи, як судом першої інстанції, так і апеляційним господарським судом, встановлено, що між ФГ "СГТ Полонина-Агро" та ТОВ "Хімтрейдинг" відповідно до вимог чинного законодавства у спрощений спосіб був укладений договір на поставку (купівлі-продажу) товару (ДП Євро 5 Дизельне Паливо (Мозирь Білорусія К.5) у кількості 4960 л. на суму 70481,60 грн. без ПДВ, ПДВ - 14 096,32 грн., а всього на суму 84 577,92 грн.)

Доводи позивача про те, що відсутність укладеного між сторонами саме письмового договору поставки свідчить про недосягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору поставки колегія судів визнає такими, що не заслуговують на увагу, виходячи з такого.

Як вде було зазначено вище, згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Таким чином, оплата позивачем рахунку №КИ-00001288 від 30.06.2017 з призначенням платежу: «оплата за пальне згідно рахунку №КИ-00001288 від 30.06.2017» свідчить про прийняття ним пропозиції відповідача щодо придбання товару згідно переліку, зазначеного в рахунку, волю позивача до настання правових наслідків, передбачених чинним законодавством України для договору поставки, та визначення себе стороною такого договору - покупцем.

Серед іншого, слід відзначити і про таке. Згідно статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Поставка товарів без укладення договору поставки може здійснюватися лише у випадках і порядку, передбачених законом.

У відповідності до ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

За приписами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач вимогу-претензію щодо виконання відповідачем зобов'язання з поставки товару на адресу відповідача не надсилав.

Поряд з цим, звертає увагу на себе і те, що у верхній частині спірного рахунку зазначено, що «…. товар відпускається за фактом надходження коштів на р/р Постачальника, самовивозом, за наявності довіреності та паспорта». Будь-яких доказів звернення позивача про самовивіз товару/ відмову у такому до матеріалів справи також не надано.

Таким чином, доводи позивача про те, що відповідач відмовився поставити оплачений товар, ухиляється від поставки товару не можуть бути достеменними доказами такого, оскільки базуються лише на усних ствердженнях сторони.

Відтак, позивачем не надано доказів порушення відповідачем зобов'язання щодо передачі товару.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з позовом до господарського суду про стягнення безпідставно набутих грошових коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, позивач вказував на відсутність у сторін зобов'язань, оскільки договір укладено не було.

Разом з цим, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини 2 статті 11, частини 1 статті 177, частини 1статті 202, частин 1, 2 статті 205, частини 1 статті 207, частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, між ФГ "СГТ Полонина-Агро" та ТОВ "Хімтрейдинг" відповідно до вимог чинного законодавства у спрощений спосіб був укладений договір на поставку (купівлі-продажу) товару та вказаний правочин є достатньою і належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду України № 6-100цс15 від 03.06.2015р.

Крім того, аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України свідчить, що зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Відповідно до змісту вказаної статті 1212 Цивільного кодексу України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція стосовно того, що договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статей 1212, 1213 ЦК України, викладена в постановах Верховного суду України від 24.09.2016 у справі № 6-122цс14, від 25.02.2015 № 3-11гс15.

Таким чином, встановлені ст. 1212 ЦК України приписи, до спірних правовідносин сторін в частині стягнення 84 577,92 грн. грошових коштів застосуванню не підлягають, оскільки ці кошти набуто відповідачем на підставі договору поставки, укладеного у спрощений спосіб.

При цьому, відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не надано доказів порушення відповідачем зобов'язання щодо передачі товару.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене в сукупності, за оцінкою колегії суддів, суд першої інстанції, встановивши обставини щодо існування між сторонами справи договірних відносин, посилаючись, зокрема, на правову позицію Верховного Суду України стосовно застосування ст. 1212 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 84577,92 грн. як безпідставно набутих коштів у відповідності до статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Фермерського господарства "СГТ Полонина-Агро" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та у зв'язку із відмовою у позові покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 267-270, 273, 275, 276, 281-285 та розділом ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу Фермерського господарства "СГТ Полонина-Агро" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2017 по справі №910/11161/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2017 по справі №910/11161/17 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/11161/17.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено та підписано - 19.01.2018.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Т.І. Разіна

Л.В. Чорна