КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2018 р. Справа№ 910/16136/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Смірнової Л.Г.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - представник не прибув;

від першого відповідача - Завора О.І. - ліквідатор;

від другого відповідача - Нікітчук І.І., ордер 014660 від 30.11.2017,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2017 у справі №910/16136/17 (суддя Лиськов М.О., м. Київ, повний текст складено - 25.10.2017) за позовом публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" до товариства з обмеженою відповідальністю "Стіомі - Холдінг", товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Хмельницькхліб" про розірвання Договору №0506-14/1 від 05.06.2014.

ВСТАНОВИВ наступне.

Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Стіомі - Холдінг" та товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Хмельницькхліб" про розірвання Договору №0506-14/1 від 05.06.2014.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.10.2017 у справі №910/16136/17 у задоволенні позову відмовлено, оскільки, зокрема, суд дійшов висновку щодо відсутності порушення прав позивача.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог за апеляційною скаргою позивач посилається на те, що він, як кредитор товариства з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг" за відсутності надходжень з орендної плати від другого відповідача на поточний рахунок боржника, позбавляється значних грошових коштів, які мали б бути включені до складу ліквідаційної маси, акумульовані на поточному рахунку та в подальшому використані на погашення заборгованості боржника згідно черговості, визначеної Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Крім цього, скаржник вказує на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи через прийняття довідки Хмельницького ЦРВ ПАТ "МЕГАБАНК", як належного доказу виконання другим відповідачем перед першим своїх зобов'язань за договором в частині сплати орендних платежів, тоді як на думку апелянта, вказана довідка таких обставин не підтверджує.

Представники відповідачів проти апеляційної скарги заперечили та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апелянт правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористався хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить підпис представника у розписці про оголошення перерви.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім у даному судовому засіданні від позивача до суду не надійшло.

Враховуючи наведене, а також те, що представник апелянта був присутній в минулому судовому засіданні 11.12.2017 та надавав пояснення по суті вимог за скаргою, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Слід зазначити, що 15.12.2017 набрали чинності зміни внесені у Господарський процесуальний кодекс України Законом України від 03.10.2017 № 2147-VIII.

Підпунктом 9 пунктом 1 Перехідних Положень установлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Постановою Господарського суду міста Києва від 14.04.2014 у справі №5011-46/5221-2012 товариство з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг" визнано банкрутом і відкрито щодо останнього ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Завору О.І. (Свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 454 від 14.03.2013 р.).

Відповідно до ухвали попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 20.11.2013 у справі №5011-46/5221-2012 публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" затверджено одним із кредиторів товариства з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг" на загальну суму грошових вимог 229 118 252,61 грн.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг", в особі ліквідатора Завори О.І. (надалі за договором - Сторона 1) та товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Хмельницькхліб" (надалі за договором - Сторона 2) 05.06.2014 р. укладено Договір №0506-14/1, згідно умов п.1.1. якого Сторона 1, з метою належного збереження майна, що підлягає продажу в ліквідаційній процедурі передала, а Сторона 2 прийняла у володіння та користування майно цілісних майнових комплексів з виробництва хлібобулочних виробів, що знаходяться за адресами: м. Хмельницький, вул. Тернопільська, 8 і м. Хмельницький, вул. Панаса Мирного, 4 (далі - ЦМК, майно).

Пунктом 3.1. Договору сторони обумовили, що строк дії Договору - до моменту продажу майна, що є предметом Договору на аукціоні у порядку, передбаченому Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до п.4.1. Договору, розмір щомісячної плати за володіння та користування майном, що включає в себе витрати, пов'язані із життєздатністю цілісних майнових комплексів з виробництва хлібобулочних виробів, а саме: заробітна плата персоналу, належного утримання технологічного обладнання, оплату вартості енергоносіїв, сплату обов'язкових платежів, передбачених нормами чинного законодавства України, інших витрат, що пов'язані із утриманням та експлуатацією майна на підставі виставлених рахунків становить 2 200 000, 00 грн., з урахуванням індексу інфляції.

Згідно розділу 11 Договору сторони погодили, що Договір може бути розірвано у випадках: несплати Стороною 2 плати та інших платежів протягом двох місяців; використання майна не за призначенням; не виконання інших істотних умов договору; не погодження Стороною 2 зі встановленням Стороною1 нового розміру плати в місячний термін з моменту отримання повідомлення Сторони 1 щодо перегляду розміру плати.

Позивач, вважаючи, що вказаний договір порушує його права, звернувся до суду з позовом про розірвання Договору №0506-14/1 від 05.06.2014 р., укладеного між відповідачами.

В обґрунтування як позовних, так і вимог за апеляційною скаргою, позивач посилається на те, що він, як кредитор товариства з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг" за відсутності надходжень з орендної плати від другого відповідача на поточний рахунок боржника, позбавляється значних грошових коштів, які мали б бути включені до складу ліквідаційної маси, акумульовані на поточному рахунку та в подальшому використані на погашення заборгованості боржника згідно черговості, визначеної Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Колегія суддів вважає, що вказані доводи не можуть бути підставою для розірвання договору, стороною якого позивач не є, з огляду на наступне.

Приписами частини другої статті 651 Цивільного кодексу України визначена можливість зміни або розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частина друга цієї статті визначає одну підставу для розірвання та зміну договору, а саме "істотне порушення договору другою стороною". Водночас цією нормою визначено, що названа підстава не є єдиною. Апелюючи до інших підстав розірвання та зміни договору, законодавець не виключає їх існування у передбачених положеннях договору або закону. "Істотність порушення договору" є загальною підставою, яка може бути встановлена лише шляхом оцінки "істотності" у порушенні договору. У разі існування загальної підстави у вигляді "істотності порушення договору" суб'єктом оцінки, відповідно до положень ч. 2 зазначеної статті, має бути лише суд. Відповідно визначається, що договір, у разі істотності його порушення може бути розірвано лише за рішенням суду.

Визначення "істотності порушення договору" у ч. 2 зазначеної статті надано через іншу оціночну категорію "значна міра" позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору. Значна міра позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору має визначатися посилаючись на об'єктивні обставини. Так, зміст договору може допомогти визначити очікування особи на які вона розраховувала при укладенні договору і які вона визначила об'єктивно погоджуючи його умови. Ч. 2 вказаної статті передбачає лише загальну підставу - "істотність порушення договору" без можливості вказівки на об'єктивні ознаки такого порушення. Можливість зазначення об'єктивних ознак істотності порушення договору може існувати лише у поіменованих договорах, коли у абстрактній формі можна визначити його зміст та правову мету.

З огляду на те, що істотність порушення договору визначається за об'єктивними ознаками та обставинами, що вказують на значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, вина сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення для оцінки порушення договору в межах питання визначення його істотності та відповідно розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України .

Частина 2 зазначеної статті також, у питанні розірвання або зміни договору, визначає можливість розірвання договору за рішення суду, на вимогу однієї із його сторін, у разі коли підстави такого розірвання передбачені у договорі та законі. Законодавець не вказує у ч. 2 зазначеної статті, що інші підстави розірвання та зміни договору, мають обов'язкового ґрунтуватися на істотності порушення договору. Навпаки, за змістом ч. 2 ст. 651, можна зробити висновок, що у визначенні інших договірних підстав розірвання або зміни договору, сторони можуть відійти від "істотності порушення договору", як загальної підстави його розірвання у судовому порядку, і передбачати ознаки "неістотного порушення договору", що за волею сторін, будуть підставою для розірвання або зміни договору. Якщо ж спеціальним законом або договором сторін не визначено інше, порушення договору, що не є істотним, не може бути підставою для розірвання договору у судовому порядку. Спеціальні норми про розірвання того чи іншого, врегульованого положеннями ЦК України договору, можуть передбачати випадки, коли договір може бути розірваний без факту "істотності його порушення", вказуючи на інші обставини розірвання та зміни договорів.

Оціночна категорія "істотність", що міститься у ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, має функцію отримання таких оціночних результатів як "істотність порушення" або навпаки "неістотність порушення". У свою чергу оціночні результати "істотність порушення" або "неістотність порушення" має функцію встановлення наявності або відсутності підстави для зміни або розірвання договору. Через поміщення у ч. 2 ст. 651 оціночної категорії "істотність порушення договору", суб'єкту правозастосування надається можливість у спосіб оцінки визначитися з наявністю або відсутністю оціночного факту - факту порушення договору, наявність якого і є підставою для розірвання договору. Виходячи із об'єкту оцінки суб'єкт оцінки має визначити "міру позбавлення того, на що розраховувала сторона договору при укладенні договору". У даному випадку результат оцінки, зокрема "істотність порушення" не є об'єктивно існуючим даним, як наприклад юридичний факт, а залежить від оцінки міри позбавлення можливості отримання очікуваних результатів виконання договору. Оціночний факт на відміну від інших підстав розірвання договору необхідно отримувати шляхом оцінки та не встановлюється шляхом доказування. Шляхом доказування встановлюються факти (обставини), що на момент їх встановлення є існуючими. Оціночний факт доказуванню не підлягає так як його виникнення залежить лише від оцінки та об'єктивації його існування, зокрема у спосіб встановлення його рішенням суду. При об'єктивації оціночного факту, зокрема істотності порушення договору звичайно необхідно визначати, у спосіб оцінки, ті об'єктивні ознаки, що слугують свідченням його існування. Першою об'єктивною ознакою, що має бути встановлена у спосіб оцінки і яка свідчить про "істотність порушення договору" є "значна міра позбавлення того на що особа розраховувала при укладенні договору".

Отже, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 Цивільного кодексу України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

У даному випадку, позивач як не сторона договору, не міг на щось розраховувати при його укладенні відповідачами.

Відповідно позбавитися того, на що особа розраховувала при укладенні договору позивач не міг.

Таким чином, вказаний критерій істотного порушення договору - "значна міра" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору, у даному випадку відсутній.

Також, позивачем не доведено наявність іншого критерію істотного порушення договору, а саме того, що йому було завдано шкоди.

Крім цього, при вирішенні спору про розірвання договору підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору має бути встановлено не лише наявність підстав розірвання правочину, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Позивачем (як не стороною оскаржуваного правочину) не доведено того, що його права порушені, укладеним між відповідачами договором.

Виходячи з аналізу ст. 188 Господарського кодексу України позов про розірвання договору може подати особа, яка є його стороною. Позивач, в свою чергу, не є стороною спірного договору.

Тому, навіть у разі порушення прав особи при виконанні договору, стороною якого вона не є, така особа не має права на подачу позову про розірвання такого договору. Натомість вона може обрати інший, встановлений законодавством спосіб захисту свого порушеного права.

В контексті наведеного, посилання позивача на те, що він, як кредитор товариства з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг" за відсутності надходжень з орендної плати від другого відповідача на поточний рахунок боржника, позбавляється значних грошових коштів, які мали б бути включені до складу ліквідаційної маси, акумульовані на поточному рахунку та в подальшому використані на погашення заборгованості боржника згідно черговості, визначеної Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", судом відхиляються.

Також, в контексті наведеного доводи скаржника про те, що надана першим відповідачем довідка Хмельницького ЦРВ ПАТ "МЕГАБАНК" не є належним доказом сплати другим відповідачем першому орендних платежів за договором, підставою для задоволення позову бути не можуть, оскільки, як вже вказувалося договірні правовідносини відповідачів не впливають на результат вирішення даного спору про розірвання договору, стороною якого позивач не є.

З огляду на зазначене, клопотання апелянта про витребування у першого відповідача виписки про рух коштів колегією суддів відхиляється.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2017 у справі №910/16136/17 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 18.01.2018 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

Л.Г. Смірнова