РІШЕННЯ

17 січня 2018 року м. Чернігівсправа № 927/1103/17

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Романенко А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №927/1103/17

За позовом Заступника керівника Чернігівської місцевої прокуратури, вул. Шевченка, 1, м. Чернігів, 14000, в інтересах держави

в особі позивача-1: ОСОБА_1 сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, вул. Герасименка, 26, с. Анисів, Чернігівський район, Чернігівська область, 15560

в особі позивача-2: Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, вул. Свиридовського, 54, с. Новий Білоус, Чернігівський район, Чернігівська область, 15501

до відповідача: Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області, вул. Шевченка 48, м. Чернігів, 14027

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, пр-т. Миру, 14, м. Чернігів, 14000

про припинення права колективної власності на землю, скасування державного акту на право колективної власності на землю та скасування запису у Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю

За участю представників учасників справи:

від позивача-1: не з'явився;

від позивача-2: ОСОБА_2 сільський голова;

від відповідача: ОСОБА_3, довіреність №02-13/1403 від 21.06.2017;

від третьої особи: не з'явився;

за участю: ОСОБА_4 - прокурора Чернігівської місцевої прокуратури, посвідчення №037102 від 22.12.2015.

У судовому засіданні 17.01.2018 на підставі частини шостої ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Заступником керівника Чернігівської місцевої прокуратури подано позов в інтересах держави в особі позивачів ОСОБА_1 сільської ради Чернігівського району Чернігівської області та Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області до Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області про:

- припинення права колективної власності колективного сільськогосподарського підприємства "Деснянське" на земельну ділянку площею 1902,6 га згідно з Державним актом на право колективної на землю серії I-ЧН №000163 від 27.02.1997, який зареєстровано у Книзі записів державних актів на право колективної власності за землю за №51;

- скасування Державного акту серії I-ЧН №000163 на право колективної власності на землю, виданий Чернігівською районною державною адміністрацією 27.02.1997;

- скасування запису у Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №51.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що право колективної власності на землю КСП "Деснянське", Державний акт на право колективної на землю серії I-ЧН №000163 від 27.02.1997, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №51, у зв'язку із ліквідацією підприємства підлягає скасуванню на підставі ст.ст. 120, 141 Земельного кодексу України.

Ухвалою суду від 07.12.2017 порушено провадження у справі та на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України (у редакції до 15.12.2017) залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_5 управління Держгеокадастру у Чернігівській області, призначено розгляд справи на 14.12.2017.

Ухвалою суду від 14.12.2017 було здійснено перехід до розгляду справи по суті та відкладено розгляд справи на 21.12.2017.

Ухвалою суду від 21.12.2017 у звязку із тим, що 15.12.2017, набрав чинності Господарський процесуальний кодекс України у редакції Закону України „Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів № 2147-VIII від 03.10.2017, та на підставі п. 9 частини першої Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України), у новій редакції, судом встановлено 21.12.2017 датою початку розгляду справи по суті.

Зокрема, вказаною ухвалою суду від 21.12.2017, з метою забезпечення рівності усіх сторін у даній справі, судом було відкладено розгляд справи на 17.01.2018 для надання відповідачу можливості подати суду відзив на позов з урахуванням вимог ГПК України, у новій редакції.

У судове засідання від 17.01.2018 зявилися уповноважені представники позивача-2, відповідача та прокурор.

До початку судового засідання, через канцелярію суду, від відповідача надійшов відзив на позов №02-15/2974 від 18.12.2017, відповідно до якого відповідач не підтримує заявлені до нього вимоги, оскільки ним було виконано свої обовязки належним чином, а саме передано землі у колективну власність КСП Деснянське, при цьому по тексту відзиву зазначено також, що відповідач зацікавлений у тому, щоб на території Чернігівського району належним чином використовувались землі та сплачувались відповідні платежі у визначених розмірах та у визначені строки.

З урахуванням того, що поданий відповідачем відзив відповідає вимогам ст. 165 ГПК України, даний відзив судом прийнято та залучено до матеріалів справи.

Прокурором та позивачами відповіді на відзив у порядку ст. 166 ГПК України суду надано не було.

Прокурор підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі, з урахуванням обставин викладених у позовній заяві, письмових та усних поясненнях.

Представник позивача-2 підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача підтримав заперечення на позов, викладені у відзиві на позов та усних поясненнях.

Дослідивши матеріали справи та подані документи, заслухавши усні пояснення учасників судового процесу, господарський суд встановив:

Згідно протоколу установчих зборів членів колективного сільськогосподарського підприємства №1 від 25.12.1995 було прийнято рішення про створення колективного сільськогосподарського підприємства у с. Новий Білоус, ліквідувавши радгосп Україна та приєднання до КСП Деснянське.

Відповідно до п. 4.1. Статуту колективного сільськогосподарського підприємства Деснянське, земля, все майно підприємства громадські будівлі, споруди, трактори, комбайни, та інші машини, устаткування, транспортні засоби, житлові будинки, продуктивна та робоча худоба, посіви, багаторічні насадження, вироблена продукція, кошти, цінні папери та інше майно належить на праві спільної часткової власності його членам, а підприємству на праві повного господарського відання.

Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать Статуту підприємства та чинному законодавству України. Майно міжгосподарських підприємств і організацій є також власністю членів підприємства відповідно до його пайової участі.

Згідно Державного акту на право колективної власності на землю серії І-ЧН №000163 27.02.1997, виданого відповідно до розпорядження Чернігівської районної державної адміністрації за №539 від 27.11.1996, у колективну власність КСП Деснянське передано 1902,6 га землі.

Відповідно до протоколу засідання загальних зборів членів КСП Деснянське №3 від 06.04.2000, затверджено осіб, які мають право на земельний сертифікат у кількості 403 осіб та у звязку із тим, що переважна кількість тримачів земельних сертифікатів вирішило передати належні їх земельні частки (паї) в оренду ВАТ КХП №1, а лише не велика кількість тримачів сертифікатів виявила бажання бути індивідуальними власниками, а також з огляду на відсутність правонаступника, прийнято рішення щодо ліквідації КСП Деснянське з 06.04.2000.

Таким чином, у звязку із ліквідацією КСП Деснянське в його учасників виникло право отримання у власність належних їм земельних часток (паїв).

Відповідно до довідки Чернігівського районного бюро технічної інвентаризації Чернігівської районної ради Чернігівської області №75 від 09.08.2017, право власності майна колишнього КСП Деснянське офіційно зареєстровано за ТОВ Карма, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та Чернігівською молочною індустріальною компанією.

З наявної у матеріалах справи листа Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області №10-25-0.212-1472/118-17 від 16.08.2017 (стор. спр. 47) та завдання на розробку проекту поділу земель колективної власності та виготовлення державних актів на право приватної власності на землю на 402 земельні частки (паї) у ТОВ Карма Чернігівського району Чернігівської області (стор. спр. 44), на території Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області підлягало паюванню 1801,08 га, не розпайованими залишились 101,52 га земель під господарськими будівлями і дворами, проектними польовими шляхами, сади залишились у спільній сумісній власності.

У свою чергу, прокурором у поданому позові зазначається, що вказані власники майна колишнього КСП Деснянське не можуть оформити документи на право власності або користування на земельні ділянки, які знаходяться під обєктами нерухомості, оскільки за ліквідованою і припиненою у встановленому законом порядку юридичною особою КСП Деснянське залишається зареєстрованим право колективної власності на землю на підставі державного акту на право колективної власності на землю серії І-ЧН №000163 від 27.02.1997, який зареєстровано у Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №51.

Водночас, не зважаючи на вжиті позивачами заходи щодо укладення з власниками нерухомості договорів оренди землі з метою наповнення місцевого бюджету, такі до цього часу не укладено. Земельні ділянки використовуються без правовстановлюючих документів.

Враховуючи діючий правовстановлюючий документ на земельну ділянку (державний акт серії І-ЧН №000163 від 27.02.1997) надання у користування громадянам земельних ділянок під обєктами нерухомості може бути вирішено лише після припинення права колективної власності на земельну ділянку КСП Деснянське. До цього часу правовідносини з використання земель колишнього КСП не врегульовано.

При цьому, належних доказів вищевказаних обставин щодо неможливості оформлення власниками майна колишнього КСП Деснянське права власності або користування земельними ділянками, чи вжиття позивачами заходів щодо укладення з вказаними вище власниками нерухомості договорів оренди землі, ні прокурором, а ні позивачами суду не надано.

Зокрема, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що власники майна колишнього КСП Деснянське зверталися до уповноважених державних органів щодо оформлення права власності та/або користування земельними ділянками, які знаходяться під належною їм нерухомістю.

Натомість, відповідач не підтримує заявлені до нього вимоги, оскільки, на його думку, ним було виконано свої обовязки належним чином, а саме передано землі у колективну власність КСП Деснянське, при цьому по тексту відзиву зазначено також, що відповідач зацікавлений у тому, щоб на території Чернігівського району належним чином використовувались землі та сплачувались відповідні платежі у визначених розмірах та у визначені строки.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.ст. 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Зокрема, за приписами ст. 86 Цивільного кодексу Української РСР (чинного на момент виникнення правовідносин утворення, ліквідації, розпаювання земель та майна КСП), право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна.

Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Такі форми власності як приватна, колективна, державна були також закріплені у Законі України Про власність, чинного до 20.06.2007.

Згідно зі ст.ст. 3, 5 Земельного кодексу України (чинного на момент видачі спірного акту), власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними.

Земля може належати громадянам на праві колективної власності.

Суб'єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Главою 23 Цивільного кодексу України, чинного з 01.01.2004, визначені такі форми власності: власність Українського народу, приватна, державна, комунальна.

Чинними на теперішній час редакціями Цивільного та Земельного кодексів України не встановлено колективної форми власності.

Законодавством України вже не передбачено права колективної власності, натомість законом таку форму власності не скасовано, а отже спірна земельна ділянка продовжує перебувати у колективній власності.

Статтею 125 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до частини другої ст. 22 Земельного кодексу України до земель сільськогосподарського призначення належать:

а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Відповідно до Указу Президента України від 08.08.1995 №720/95 Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

З матеріалів справи вбачається, що частина земель КСП Деснянське - сільськогосподарські угіддя, були розпайовані відповідно до вищезазначеного указу.

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначені у Законі України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).

Згідно зі ст. 3 Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

З положень цього Закону вбачається, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку. Тобто, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай) можуть отримати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості) у будь-який час.

Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України при ліквідації сільськогосподарських підприємств несільськогосподарські угіддя, що перебували у їх власності, розподіляються відповідно до установчих документів цих підприємств або за згодою власників земельних часток (паїв). У разі недосягнення згоди це питання вирішується в судовому порядку.

Земельні ділянки державної і комунальної власності, які перебували у користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, що ліквідуються, включаються до земель запасу або передаються у власність чи користування відповідно до цього Кодексу.

Отже, члени колишнього КСП Деснянське, які одержали сертифікати на право на земельну частку (пай), але ще не звернулись із заявою про виділення земельної ділянки (невитребувані паї), мають право на отримання земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

У свою чергу, прокурором та позивачами не надано будь-яких доказів отримання саме усіма членами колишнього КСП Деснянське, які одержали сертифікати на право на земельну ділянку, земельної частки (паю) в натурі.

Згідно з частиною першою ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

За нормами ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, припинення права колективної власності та скасування акту у цілому, вплине на реалізацію прав та інтересів членів колишнього КСП Деснянське та інших власників майнових паїв, у тому числі власників невитребуваних паїв.

Враховуючи вищевикладене, позовна вимога про припинення права колективної власності на землю задоволенню не підлягає.

Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема,: визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини другої ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів, та іншими способами, передбаченими законом.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів ( ст. 152 Земельного кодексу України).

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша ст. 21 Цивільного кодексу України).

Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований у судовому порядку.

Пунктом 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 N6 Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин визначено, що Державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Разом з тим, господарським судам слід враховувати, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи частини першої ст. 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку.

У свою чергу, у даній справі позовна вимога про визнання недійсним такого рішення прокурором не заявлена.

Отже, у суду відсутні підстави визнати недійсним Державний акт на право колективної власності на землю серії І-ЧН №000163 від 27.02.1997 без визнання недійсним розпорядження Чернігівської районної державної адміністрації від 27.II.1996 за №539, яке стало підставою для видачі цього акту.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо скасування Державного акту на право колективної власності на землю серії І-ЧН №000163 від 27.02.1997 задоволенню не підлягає.

Оскільки інша позовна вимога, про скасування запису реєстрації в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю, фактично є похідною від позовної вимоги про скасування Державного акту на право колективної власності на землю серії I-ЧН №000163 від 27.02.1997, вона також не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, доводи прокурора про те, що обраний ним спосіб захисту оспорюваного права, а саме: скасування Державного акту на право колективної власності на землю серії І-ЧН №000163 від 27.02.1997 та запису про його реєстрацію, не суперечить способам захисту прав на земельну ділянку, які визначені ст. 152 ЗК України, відхиляються судом, оскільки спосіб захисту повинен відповідати частині третій цієї статті або іншим передбаченим законом способам, а не лише не суперечити їм.

Одночасно, суд зазначає, що прокурором та позивачами не надано належних та допустимих доказів вжиття останніми належних заходів щодо укладення з власниками нерухомості договорів оренди землі та відмови з боку уповноважених на це органів щодо реєстрації власниками обєктів нерухомості права користування земельними ділянками, та як наслідок порушення прав позивачів.

Також, по тексту позовних вимог та відповідно до усних пояснень прокурора однією із підстав заявленого ним позову є недоотримання місцевим бюджетом коштів від оренди земельних ділянок, які належать на праві колективної власності КСП Деснянське, однак вказані обставини не є предметом даного спору та не можуть бути підставою щодо скасування оспорюваного державного акту на право колективної власності на землю.

Одночасно, суд не приймає заперечення відповідача щодо неправомірності визначення Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області відповідачем у даній справі, оскільки саме на підставі його рішення видано оспорюваний державний акт на право колективної власності на землю та саме відповідачу делеговано повноваження на видачу таких державних актів, а отже виключно відповідач був наділений повноваженнями щодо прийняття розпорядження від 27.II.1996 №539, яке у свою чергу перетворилося у похідний від такого рішення (волевиявлення, дії) державний акт.

Відповідно до п.3 частини другої ст.129 Конституції України основними засадами судочинства, зокрема, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами у справі, відповідно до ст. 73 ГПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з частини першої ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Натомість, інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних у матеріалах справи, на час проведення судового засідання 17.01.2018 року, як і клопотань про витребування доказів, сторонами суду не надано. Всі заявлені клопотання сторонами та учасниками процесу судом розглянуті.

Дослідивши надані прокурором матеріали, враховуючи принцип диспозитивності та змагальності у судовому процесі, суд, дійшов висновку, що прокурором належним чином не обґрунтовано свої позовні вимоги та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги. Усні та письмові пояснення прокурора судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За наведених обставин у їх сукупності, суд, дійшов висновку, що позовні вимоги про припинення права колективної власності, скасування Державного акту на право колективної власності на землю I-ЧН №000163 від 27.02.1997 та запису реєстрації в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №51 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 42, 46, 73-80, 86, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції у строки, встановлені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 22.01.2018.

Суддя А.В. Романенко