КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2018 р. Справа№ 910/13411/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорногуза М.Г.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання: Михайленко С.О.

за участі представників сторін:

від позивача: Тодосієнко В.М. довіреність № 8494/15/1 від 27.12.17

від позивача: Погодічева Н.В. довіреність № 8497/15/1 від 18.07.17

від відповідача: Мостепанюк В.І. довіреність № б/н від 20.11.17

від третьої особи 1: Башаров В.Є. адвокат згідно Ордер КС №320754 від 09.01.18 довіреність № 090118

від третьої особи 2: Гузієнко Я.М. довіреність № 18-001/49843 від 18.07.17

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державної іпотечної установи

на рішення Господарського суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року (повний текст складено 17.10.2017 р.)

у справі № 910/13411/17 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Державної іпотечної установи

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В.

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

2. Національного Банку України

про визнання договору купівлі-продажу цінних паперів №ДД-205/2014 від 24.03.2014р. недійсним, -

в с т а н о в и в :

Державна іпотечна установа звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів №ДД-205/2014 від 24.03.2014р. (а.с. 7-13).

Позовні вимоги мотивовані тим, що при укладенні Договору №ДД-205/2014 від 24.03.2014 р. ПАТ "Дельта Банк" введено Державну іпотечну установу в оману щодо обставин, які мають істотне значення та зі сторони ПАТ "Дельта Банк" договір укладено з порушенням господарської компетенції.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року у справі № 910/13411/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.268-275).

27 жовтня 2017 року Державна іпотечна установа звернулось з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року у справі № 910/13411/17, в якій просить зазначене рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано неповним з'ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 листопада 2017 року апеляційну скаргу Державної іпотечної установи у справі № 910/13411/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Чорногуз М.Г., судді - Мальченко А.О., Жук Г.А.

16 листопада 2017 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року у справі №910/13411/17 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Чорногуз М.Г., судді - Мальченко А.О., Жук Г.А. та призначено до розгляду на 13 грудня 2017 року.

12 грудня 2017 року від ПАТ "Дельта Банк" надійшов відзив на апеляційну скаргу (т.ІІ, а.с. 31-39).

12 грудня 2017 року від ПАТ "Дельта Банк" надійшло клопотання про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

13 грудня 2017 року від позивача надійшли клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні, про здійснення фіксації судового процесу та про витребування доказів у НБУ (т.ІІ, а.с. 44-46, 48-49, 64-68), а також пояснення до апеляційної скарги (т.ІІ, а.с. 51-62).

13 грудня 2017 року від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшли пояснення на апеляційну скаргу (т.ІІ, а.с. 78-80).

13 грудня 2017 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду задоволено заяви позивача та третьої особи-1 про продовження строку розгляду справи на 15 днів, а також клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні та відкладено розгляд справи у закритому режимі на 16 січня 2018 року.

26 грудня 2017 року від позивача надійшло клопотання про витребування доказів у якому Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

05 січня 2018 року від НБУ надійшов відзив на апеляційну скаргу.

11 січня 2018 року від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшов відзив на апеляційну скаргу.

16 січня 2018 року від позивача надійшли: відповідь на відзив на апеляційну скаргу, додаткові пояснення в порядку ч. 5 ст. 161 ГПК України.

У судовому засіданні 16 січня 2018 року представники Державної іпотечної установи підтримали клопотання про витребування у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та НБУ доказів. Представники ПАТ "Дельта Банк", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та НБУ проти задоволення вказаних клопотань заперечували.

Розглянувши клопотання Державної іпотечної установи про витребування у про витребування доказів колегія суддів зазначає наступне.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

З змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто заявляючи клопотання про витребування доказів, стороною, якою заявлено таке клопотання має бути обґрунтовано те, що заявленим до витребування доказом може бути підтверджено обставини, що входять до предмету доказування та підтверджують, у даному випадку, заявлені вимоги.

Предметом доказування у даній справі є встановлення обставини дійсності або недійсності укладеного та виконаного сторонами договору.

Позивач просив витребувати:

- у НБУ належним чином завірені копії звітів про інспектування відповідача, складених за результатами планових та позапланових перевірок, проведених в період з 2012 до 2016 р.;

- у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб належним чином засвідчену копію висновку результатів Комплексного аналізу неплатоспроможного банку АТ "Дельта Банк", за 2012-2015 року, проведеного ТОВ "Ernst and Young Аудиторські послуги" на замовлення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Вказані документи на думку позивача можуть містити докази наявності умислу відповідача у поданні перекрученої інформації з метою введення позивача в оману щодо відповідності фінансових показників відповідача вимогам стандартів позивача.

Поняття умислу міститься у ст. 24 КК України, відповідно якої умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

За змістом Закону України "Про аудиторську діяльність" аудит - перевірка даних бухгалтерського обліку і показників фінансової звітності суб'єкта господарювання з метою висловлення незалежної думки аудитора про її достовірність в усіх суттєвих аспектах та відповідність вимогам законів України, положень (стандартів) бухгалтерського обліку або інших правил (внутрішніх положень суб'єктів господарювання) згідно із вимогами користувачів.

З наявної у матеріалах справи роздруківки стислих результатів аналізу ПАТ "Дельта Банк" міжнародною аудиторською компанією "Ernst and Young" (т.І, а.с. 57-63) неможливо встановити, що вказаним документом може бути підтверджено обставини реального недотримання відповідачем законодавства та встановлених щодо нього обмежень в частині укладання саме оспорюваного правочину, чи того факту, що оспорюваний правочин укладено саме на підставі викривленої саме відповідачем інформації, яка надавалась заявнику в межах договору №103 від 10.01.2011 р. Більш того, аудиторська перевірка є результатом висловлення незалежної думки аудитора та не може бути остаточним доказом наявності умислу у діях відповідної особи, оскільки таким доказом може бути лише вирок суду.

Відповідно до п.п. 3 п. 2 Положення про організацію та проведення інспекційних перевірок, затвердженого постановою правління НБУ від 17.07.2001 р. №276 (далі - положення), звіт про інспекційну перевірку - документ установленої форми про результати проведеної інспекційної перевірки об'єкта перевірки, що формується керівником інспекційної групи з урахуванням довідок про перевірку та іншої інформації.

Пунктом 3 цього положення визначено, що інспекційна перевірка здійснюється з метою: оцінки фінансового стану об'єкта перевірки або окремих видів діяльності (операцій), у т.ч. визначення рівня безпеки та стабільності його операцій; оцінки рівня, характеру й особливостей ризиків об'єкта перевірки, управління цими ризиками; перевірки достовірності звітності об'єкта перевірки; виявлення фактів здійснення та запобігання ризиковій діяльності, що загрожує інтересам вкладників та інших кредиторів банку; оцінки якості корпоративного управління та внутрішнього контролю об'єкта перевірки з урахуванням характеру його діяльності; виявлення недоліків або вразливих компонентів діяльності об'єкта перевірки; контролю за дотриманням об'єктом перевірки вимог банківського законодавства України, у т.ч. нормативно-правових актів Національного банку.

Тобто документом такого характеру не може бути підтверджено наявність умислу відповідача щодо введення в оману позивача щодо обставин укладання оспорюваного правочину з урахуванням стандартів позивача.

Більш того, п. 46 Положення визначено, що Звіт про інспекційну перевірку, довідки про перевірку та інші матеріали щодо інспекційної перевірки є інформацією з обмеженим доступом і власністю Національного банку та не підлягають розголошенню.

При цьому колегія суддів зазначає, що подання інформації щодо фінансових показників відповідача, умовами оспорюваного правочину не передбачено.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що у задоволенні клопотань позивача про витребування доказів необхідно відмовити.

Також у судовому засіданні 16 січня 2018 року представники Державної іпотечної установи надали пояснення, в яких підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Представники ПАТ "Дельта Банк", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та НБУ у судовому засіданні 16 січня 2018 року надали пояснення, в яких заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, надавши сторонам можливість виступити у судових дебатах, встановила наступне.

24 березня 2014 року між Державною іпотечною установою (далі - позивач), як емітентом та ПАТ "Дельта Банк" (далі - відповідача), як покупцем укладено Договір купівлі-продажу цінних паперів №ДД-205/2014 (надалі - Договір) за умовами п. 1.1. якого визначено, що в порядку та на умовах, визначених цим Договором, емітент зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цінні папери (надалі за текстом ЦП): емітентом яких є Державна Іпотечна Установа, код ЦП (ISIN) UA, дата погашення ЦП 12.12.2018, вид ЦП - "Облігації підприємств, іменні відсоткові з додатковим забезпеченням", бездокументарної форми існування, серія "А3", номінальна вартість одного ЦП 100 000,00 грн., кількість ЦП 2 000 шт., ціна одного ЦП 102 071,23 грн., загальна вартість ЦП (сума цього договору) 204 142 460,00 грн. (т.І, а.с.18-23).

Згідно із п. 2.4 Договору покупець зобов'язується оплатити загальну вартість ЦП, що передаються за цим Договором у власність покупцю, у сумі, зазначеній у п. 1.1 даного Договору, в безготівковій формі не пізніше 24 березня 2014 р. шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Емітента №0995 в АТ "Дельта Банк", код установи банку 380236, код за до кінця операційного дня.

Пунктом 2.2 Договору визначено, що Емітент за умови виконання покупцем п. 2.4, зобов'язаний забезпечити надання розпорядження про списання ЦП, що зазначені у п. 1.1 цього Договору, з емітентського рахунку у цінних паперах №100024- UA70000001 у Національному депозитарії України на рахунок у цінних паперах Покупця №301465- UA30001231 у депозитарній установі АТ "Дельта Банк", код МДО 301465, не пізніше 24 березня 2014 р. з дотриманням вимог чинного законодавства України.

Право власності на продані за цим Договором ЦП переходить до покупця з моменту зарахування ЦП на рахунок у цінних паперах Покупця №301465- UA30001231 у депозитарній установі АТ "Дельта Банк", код МДО 301465 (п. 2.5 Договору).

В пункті 7.1 Договору визначено, що останній набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів відбитками печаток сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим Договором.

Відповідач на виконання умов укладеного між сторонами Договору, 24.03.2014 р. надав розпорядження депозитарній установі АТ "Дельта Банк" на виконання облікової операції за вих. №159/2014 щодо зарахування цінних паперів (т.І, а.с. 144) та відповідно до меморіального ордеру №24157467 від 24.03.2014 р. сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 204 142 460,00 грн. (т.І, а.с. 145), а позивач в свою чергу надав розпорядження про списання цінних паперів з емітентського рахунку у цінних паперах №100024- UA70000001 у Національному депозитарії України на рахунок у цінних паперах відповідача №301465- UA30001231 у депозитарній установі АТ "Дельта Банк", код МДО 301465.

Вказані обставини вірно встановлено судом першої інстанції та сторонами не заперечуються.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Звертаючись з даним позовом, позивач вказує на те, що при укладенні спірного Договору, відповідач навмисно та цілеспрямовано ввів позивача в оману та не повідомив фактів, які впливають на укладення правочину, а саме щодо стану ліквідності та загального фінансового стану банку. Також, позивач вказує на те, що Договір купівлі-продажу цінних паперів №ДД-205/2014 від 24.03.2014 р. укладений з порушенням господарської компетенції, з посиланням на п. 4.3 програми фінансового оздоровлення на термін до 01.01.2017 р., якою відповідачу заборонено здійснення будь-яких інвестицій.

Крім того, у апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про недоведеність наявності умислу в діях відповідача і факту обману відповідачем позивача на момент укладання спірного договору.

Цей довід, з посиланням на висновок комплексного аналізу платоспроможності банку АТ "Дельта Банк", проведений ТОВ "Ест енд Янг аудиторські послуги" яким, на думку позивача, "встановлено викривлення відповідачем протягом 2013-2015 року інформації щодо дотримання банком вимог НБУ в частині показників достатності та ліквідності", позивач обґрунтовує тим, що відповідачем повідомлено відомості, що не відповідають дійсності та замовчено обставини, що мають істотне значення, з огляду на невідповідність показників фінансової діяльності (стандартам діяльності ДІУ) вимогам проспекту емісії 2013 року та умовам щодо сплати вартості облігацій. Вказані факти, впливають на волевиявлення позивача, оскільки відповідача знав про свій фінансовий стан і ліквідність і "умисно подавав перекручену звітність ДІУ з метою введення в оману".

Наявність у себе порушених відповідачем прав на здійснення статутної діяльності позивач обґрунтовував тим, що через укладення оспорюваного правочину позивач позбавлений можливості користуватись власними коштами та зобов'язаний здійснювати виплату відсотків.

З'ясувавши обставини справи та перевірку їх доказами з урахуванням доводів сторін, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

За приписом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частинами 1 та 2 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю (аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 29.04.2014 у справі № 26/071-12).

Позивач вказує на те, що АТ "Дельта Банк", на виконання п. 5.3.1 Генерального договору про фінансування та обслуговування іпотечних кредитів №103 від 10.01.2011 р. з метою введення позивача в оману, відповідач надавав останньому недостовірну інформацію та звітність щодо відповідності фінансових показників АТ "Дельта Банк" вимогам Стандарту ДІУ.

10 січня 2011 року між Державною іпотечною установою (установа) та ПАТ "Дельта Банк" (первинний кредитор) укладено Генеральний договір №103 про рефінансування та обслуговування іпотечних кредитів, відповідно до умов якого сторони погоджуються про здійснення співпраці на ринку іпотечного кредитування відповідно до умов і вимог стандартів надання рефінансування та обслуговування іпотечних кредитів, які є невід'ємною частиною цього договору. Пунктом 5.4 договору передбачено надання визначеної звітності (т.І, а.с. 15-17).

Отже, Генеральний договір про фінансування та обслуговування іпотечних кредитів №103 від 10.01.2011 р. регулює зовсім іншу сферу діяльності та не стосується спірних правовідносин, що спростовує доводи позивача про те, що відповідачем подано певну недостовірну інформацію з метою введення позивача в оману щодо обставин істотних для вчинення спірного правочину.

При цьому, умови Договору купівлі-продажу цінних паперів №ДД-205/2014 від 24.03.2014 р. не містять посилань на Генеральний договір №103 від 10.01.2011 р. та будь-яких застережень з приводу необхідності інформування позивача про фінансово-господарський стан Банку.

Будь-яких застережень з приводу необхідності інформування позивача про фінансово-господарський стан Банку у випадку укладення будь-якого роду договорів між цими ж сторонами, не містять і умови самого Генерального договору №103 від 10.01.2011 р.

Позивач маючи сумніви щодо фінансового стану відповідача на час укладення спірного Договору, не був позбавлений можливості звернутися до останнього з метою отримання такої інформації.

Крім того, станом на момент вирішення спору в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що при укладанні договору №ДД-205/2014, визначним при виборі контрагента з боку емітента був саме фінансовий стан (ліквідність) покупця та заявником витребовувались відповідні дані від ПАТ "Дельта Банк".

Таким чином, у даному випадку, посилання позивача на недостовірність та необґрунтованість інформації, наданої відповідачем на виконання умов договору №103 від 10.01.2011р., ніяким чином не може свідчити про те, що покупцем при укладанні договору №ДД-205/2014 від 24.03.2014 р. було навмисно введено емітента в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Пунктом 4.6 проспекту емісії облігацій серії "z2", "а3", "b3", "c3", "d3" Державної іпотечної установи визначено порядок укладання договорів з першими власниками облігацій, яким визначено, що облігації розміщуються шляхом закритого (приватного) продажу на території України серед інвесторів - 100 найбільших банків України, зокрема банків-партнерів Установи. Розміщення облігацій серії "z2", "а3", "b3", "c3", "d3" здійснюється емітентом самостійно (пп.4.6.1). У пп. 4.6.3. визначено перелік осіб серед яких емітент мав намір розмістити облігації, в якому під № 5 міститься відповідач (т.І, а.с. 24-34).

У п. 4.4 Емісії зазначено, що мета використання фінансових ресурсів, залучених від емісії облігацій ДІУ під державну гарантію, відповідає маті та предмету діяльності, передбаченої статутом Установи, зокрема рефінансування та кредитування іпотечних кредиторів (банків і небанківських фінансових установ, які провадять діяльність з надання забезпечених іпотекою кредитів).

Відповідно до Стандартів надання, рефінансування та обслуговування іпотечних житлових кредитів, затверджених рішенням наглядової ради ДІУ від 11.09.2008 р. протокол № 31 (за змінами) визначено, зокрема, вимоги до первинних кредиторів - банків для участі у системі рефінансування установою первинних кредиторів, які здійснюють надання іпотечних кредитів. Дотримання первинними кредиторами-банками критеріїв відбору банків та встановлених цими вимогами є підставою для розгляду та прийняття рішення щодо здійснення установою рефінансування шляхом набуття права вимоги за іпотечними кредитами, надання кредитів банкам та отримання у заставу майнових прав, придбання іпотечних облігацій, емітентами яких є первинні кредитори (т.І, а.с. 36-42).

Отже вказані Стандарти не відносяться до спірних правовідносин у вказаній справі, оскільки відповідач у спірних правовідносинах виступав, як покупець державних облігацій, а не в якості банку, яких мав бути рефінансований позивачем.

Надана позивачем роздруківка стислих результатів аналізу ПАТ "Дельта Банк" міжнародною аудиторською компанією "Ernst and Young" (т.І, а.с. 57-63), яка не завірена відповідно до положень чинного законодавства, не містить доказів реального недотримання відповідачем законодавства та встановлених щодо нього обмежень що стосуються укладання оспорюваного правочину.

Доказів на обґрунтування своїх доводів про те, що оскаржуваний договір укладено внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів, позивачем ані суду першої, ані апеляційної інстанції надано не було. Також не було надано доказів наявності обвинувачувального вироку суду на підтвердження шахрайства та зловмисних намірів посадових осіб банку, або інших осіб щодо укладення оспорюваного правочину.

Станом на день укладення договору купівлі-продажу цінних паперів (24.03.2014 р.), сторони не знали і не могли знати про те, що 02 березня 2015 року Правлінням НБУ буде прийнята Постанова №150 "Про віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних", а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.03.2015 р. буде прийнято рішення № 51 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ " Дельта Банк" з 03.03.2015 р.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач не довів наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і апелянтом такого висновку спростовано не було.

Доводи позивача про те, що Договір №ДД-205/2014 укладено з порушенням господарської компетенції, також є безпідставними, оскільки позивачем не доведено наявності у позивача саном на момент вчинення спірного правочину будь-яких обмежень, які забороняли йому укладати спірний Договір.

Відповідно до абз. 6 п. 12 Постанови Правління НБУ №91 від 24.02.2014 р. "Про затвердження Положення про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності" визначено, що банку на період користування кредитом для збереження ліквідності забороняється здійснення окремих видів операцій, а саме: придбання цінних паперів (крім державних облігацій України, депозитних сертифікатів Національного банку, облігацій Державної іпотечної установи з додатковим забезпеченням у формі державної гарантії за зобов'язаннями емітента, яка видана Кабінетом Міністрів України, та облігацій підприємств (крім цільових), розміщення яких здійснено під гарантію Кабінету Міністрів України).

Отже, з огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо недоведеності позивачем факту невідповідності Договору купівлі-продажу цінних паперів №ДД-205/2014 від 24.03.2014 р. нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

26 лютого 2014 року між НБУ, як кредитором та відповідачем, як позичальником укладено Кредитний договір № 06, п. 2.3.3 якого визначено обмеження в діяльності банку, що вводиться у зв'язку з укладенням кредитного договору на рефінансування, яким передбачено у т.ч. обмеження щодо придбання цінних паперів, крім облігацій ДІУ (т.І, а.с. 215-218, 219, 220).

Не містить зазначених обмежень і розділ 3 "заходи щодо покращення фінансового стану банку на період дії програми" (оскільки п. 3.2 містить виключення) Програми фінансового оздоровлення банку, що погоджена рішенням НБУ від 08.11.2013 № 863 (т.І, а.с. 221, 225-264).

Вказане свідчить про те, що відповідачем не булу порушено господарської компетенції при укладенні договору купівлі-продажу цінних паперів.

Також позивачем не обґрунтовано належними і допустимими доказами, як наявності умислу в діях відповідача, так і самого факту обману відповідачем позивача на момент укладення спірного Договору.

Більш того, матеріалами справи підтверджено вчинення сторонами оспорюваного правочину дій спрямованих на його виконання, що полягали у здійсненні оплати та зарахування цінних паперів на рахунок. Про волю сторін до настання певних правових наслідків укладання оспорюваного правочину також свідчать численні заяви позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог, в яких останнім вказувалось про наявність у позивача обов'язку з виплати відповідачу відсоткового доходу за цінні папери (т.І, а.с. 151-158).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заявленого у судовому засіданні 12.10.2017 р. (що відображено у технічній фіксації вказаного засідання) усного клопотання відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до правовідносин сторін з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Аналогічна позиція міститься також в постанові від 08.12.2017 р. Верховного Суду України у справі № 401/6656/12-ц.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Отже, враховуючи недоведеність позивачем наявності у нього порушено відповідачем права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про застосування позовної давності.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010).

Рішення Господарського суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року у справі №910/13411/17 підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року у справі №910/13411/17 задоволенню не підлягає.

Судові витрати, згідно до ст. 129 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282, 284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року у справі №910/13411/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року у справі №910/13411/17 залишити без змін.

3. Справу №910/13411/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя М.Г. Чорногуз

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко

Дата складення повного тексту - 19.01.2018 р.