ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2018 р. Справа № 922/1722/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Терещенко О.І. , суддя Сіверін В. І.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1

ОСОБА_2

відповідача: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ "КФФ Трейд" (вх. № 3532Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2017 (повний текст якого складено 15.08.2017) у справі № 922/1722/17 (суддя Прохоров С.А)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "КФФ Трейд", м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю "Продснаб Плюс", с. Кутузівка

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2017 ТОВ "КФФ Трейд" звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з ТОВ "Продснаб Плюс" 168000,00 грн. заборгованості з оплати отриманої продукції згідно договору №15 від 15.05.2015, 32813,65 грн. пені та 3533,19 грн. річних.

Рішенням господарського суду Харківської області від 10.08.2017 (повний текст якого складено 15.08.2017) у справі № 922/1722/17 (суддя Прохоров С.А.) позов задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Продснаб Плюс" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "КФФ Трейд" 302, 96 грн річних та 4, 54 грн судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування скарги заявник зазначає, що в звязку з втратою оригіналу договору купівлі-продажу від 15.05.2015 № 15 та неможливістю в звязку з цим надати його до суду, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про неукладання між сторонами справи даного договору, з чим не погоджується апелянт, оскільки ним в якості доказів укладання зазначеного договору були надані оригінали додаткових угод, підписаними представникам сторін та скріплені печатками. Так, як зазначає позивач, не може бути неукладеним договір, до якого були укладені та підписані обома сторонами додаткові угоди.

Крім того, апелянт стверджує, що відповідачем було сфальсифіковано акт звірки взаєморозрахунків, оскільки складений з порушеннями та не відповідає дійсності, оскільки початкове сальдо акту звірки - станом на 01.01.2016 року відповідач сформував в розмірі 168 000,00 грн., але не надав до цього факту ніяких документальних доказів та пояснень щодо його формування.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.11.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 18.12.2017.

14.12.2017 позивач в обгрунтування своїх вимог було надано письмові пояснення в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження фактів, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач 18.12.2017 надав за вх. № 13099 відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги позивача заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 18.12.2017 колегією суддів оголошено про перерву у розгляді справи до 16.01.2018.

16.01.2018 позивач в обгрунтування своїх вимог було надано письмові пояснення в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження фактів, викладених в апеляційній скарзі.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, в обґрунтування своїх вимог, позивач вказує, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу №15 від 15.05.2015 на підставі якого позивач поставив, а відповідач прийняв товар, однак оплату його вартості в повному обсязі не здійснив.

При цьому, позивачем не було надано до суду укладеного договору купівлі-продажу №15 від 15.05.2015 на підставі, якого ґрунтуються позовні вимоги (позивач в суді апеляційної інстанції зазначив, що оригінал даного договору ним було втрачено), а надано обмежену кількість видаткових накладних, а саме - видаткові накладні №168 від 29.07.2016, №186 від 18.08.2016, №189 від 25.08.2016, №200 від 08.09.2016, №211 від 23.09.2016.

Відповідач не підтвердив факту укладання (підписання) договору купівлі-продажу №15 від 15.05.2015 з позивачем, заявив що такого договору ніколи не укладалося.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обов'язковим для виконання кожної із сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Тому, оцінюючи у сукупності: факт відсутності договору, а також наведені позивачем факти наявності підписаних сторонами додаткових угод до відсутнього договору та посилання у видаткових накладних на договір як підставу оплати, колегія суддів зазначає, що не може погодитися із твердженнями позивача про наявність у суду підстав здійснити висновок про існування договору.

В цьому аспекті колегія суддів зазначає, що договір є укладеним з моменту досягнення згоди з суттєвих умов, отже існування договору неможливе без визначення цих умов. Твердження про існування договору без можливості встановлення його суттєвих умов є юридично нікчемним, оскільки ознакою договору є його здатність до врегулювання правовідносин сторін, а договір, зміст якого не відомий, не має здатності до регулювання відносин. За таких умов колегія суддів не можу стверджувати, що спірні правовідносини врегульовані договором, оскільки зміст цього договору відсутній взагалі.

Саме тому колегія суддів доходить до висновку, що поставка товару позивачем здійснювалась саме за видатковими накладними №168 від 29.07.2016, №186 від 18.08.2016, №189 від 25.08.2016, №200 від 08.09.2016, №211 від 23.09.2016, згідно яких позивач й просив стягнути заборгованість з відповідача.

Однак, як вказує відповідач та, що не було спростовано позивачем належними доказами, відповідачем було оплачено вартість товару отриманого за накладними №168 від 29.07.2016, №186 від 18.08.2016, №189 від 25.08.2016, №200 від 08.09.2016, №211 від 23.09.2016, про що свідчать платіжні доручення №12907055 від 12.08.2016, №274 від 09.09.2016, №275 від 09.09.2016, №23019 від 27.09.2016 та №23982 від 19.10.2016, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними документами та актом звірки взаєморозрахунків станом за період з 01.01.2016-14.03.2017.

Тобто, надаючи оцінку вищезазначеним обставинам, колегія суддів дійшла висновку, що між сторонами фактично було укладено окремі договори купівлі-продажу відповідно до кожного відвантаження товару позивачем та прийняття його відповідачем згідно відповідної накладної. А письмовим підтвердженням укладання такого договору, у відповідності до п. 1 ст. 208 ЦК України слугує відповідна письмова накладна із зазначенням найменування товару, його кількості та ціни. Проте, з урахуванням особливостей укладення цих договорів купівлі-продажу єдиною істотною їх умовою (договірною категорією) сторони визначили лише найменування та кількість товару і ціну відповідного договору, яка становить загальну вартість товару, який отримано відповідачем за відповідною видатковою накладною, заявленою позивачем в позовній заяві та на які є посилання в платіжних дорученнях, наданих відповідачем (найменування та кількість товару і ціну), а в деяких й на самі спірні накладні №186 та №211.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за спірними накладними сплачена в повному обсязі, у звязку з чим, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Крім того, оцінюючи заперечення позивача про те, що між сторонами існували триваючи відносини з поставки товарів і є велика кількість інших накладних, які були подані суду першої інстанції в ході вирішення спору, і ці накладні можуть бути співставленими із даними щодо їх оплати, внаслідок чого буде встановлена різниця між вартістю поставленого товару та здійсненою оплатою, колегія суддів зазначає наступне.

Спір вирішується колегією суддів в межах предмету позову, визначеного у позовній заяві (ч.1 ст. 139 ГПК України).

Предмет позову визначений позивачем у позовній заяві з посиланням на ненаданий суду договір невідомого змісту (а.с. 4 т.1) та 5 накладних, за якими нібито виникла заборгованість.

До вирішення спору по суті позивачем підстави позову не змінювалися, відповідна заява не подавалася, і на стадії апеляційного перегляду така зміна вже не можлива.

За таких умов колегія суддів оцінює факт оплати саме зазначених у позові накладних і не має права вийти за межі предмету позову, що представляло б собою грубе порушення принципу змагальності.

За таких умов, встановивши наявність оплати, яка дорівнює сумі заборгованості за зазначеними у позові накладними, колегія суддів повинна відмовити в задоволенні позову.

Також в цьому аспекті колегія суддів звертає увагу сторін спору, що вирішення даного спору не перешкоджає поданню позивачем позовної заяви з інших підстав, не повязаних із відсутнім у сторін договором.

Оцінюючи рішення місцевого господарського суду в частині стягнення відсотків річних, колегія суддів зазначає таке.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п.1 листа Вищого господарського суду України Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17 липня 2012 року № 01-06/928/2012, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України (див, постанову Вищого господарського суду України від 21.04.2011 № 9/252-10).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Також покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно п.1 листа Вищого господарського суду України Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17 липня 2012 року № 01-06/928/2012, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Таким чином, встановлений ст.ст. 193, 265 ГК України, ст.ст. 538, 692, 693 ЦК України строк виконання зобов'язання відповідача щодо оплати вартості поставленої позивачем продукції - настав, однак, незважаючи на той факт, що товар за накладними №168 від 29.07.2016, №186 від 18.08.2016, №189 від 25.08.2016, №200 від 08.09.2016, №211 від 23.09.2016 відповідачем отримано в повному обсязі, без будь-яких зауважень щодо його кількості чи якості, оплату його вартості він здійснив з порушенням строків, встановлених ст.ст. 193, 265 ГК України, ст.ст. 538, 692, 693 ЦК України, а саме :

- товар за накладною №168 від 29.07.2016 оплачено 12.09.2016 (строк прострочення оплати становить 14 днів),

- товар за накладною №186 від 18.08.2016 оплачено 09.09.2016 (строк прострочення оплати становить 22 дні),

- товар за накладною №189 від 25.08.2016 оплачено 09.09.2016 (строк прострочення оплати становить 15 днів),

- товар за накладною №200 від 08.09.2016 оплачено 27.09.2016 (строк прострочення оплати становить 19 днів),

- товар за накладною №211 від 23.09.2016 оплачено 19.10.2016 (строк прострочення оплати становить 26 днів).

Отже, за наявності встановленого факту несвоєчасної сплати відповідачем за отриманий від позивача товар, перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних за допомогою програми ОСОБА_3, враховуючи рекомендації Пленуму Вищого господарського суду України, викладені у постанові № 14 від 17 грудня 2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, Інформаційного листа № 01-06/928/2012 від 17 липня 2012 року, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 3% річних в сумі 302,96 грн., а відтак позов в цій частині підлягає задоволенню.

В задоволенні позову в частині стягнення 3230,23 грн. річних слід відмовити у звязку з невірним розрахунком.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення 32813,65 грн. пені колегія суддів, визнає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відсутня угода сторін про неустойку, обовязковість якої встановлена ст. 547 ЦК України.

Щодо тверджень апелянта про те, що відповідачем було сфальсифіковано акт звірки взаєморозрахунків, колегія суддів зазначає, що зміст акту та матеріали справи не містять доказів фальсифікації, а зміст зазначеного акту відповідає позиції відповідача про відсутність договору і здійсненню поставки товару за окремими накладними.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що твердження позивача, викладені ним в апеляційній скарзі ґрунтуються на припущеннях, не доведені належними доказами, тоді як господарським судом першої інстанції в повній мірі зясовані та правильно оцінені обставини у справі та ухвалене ним рішення є законним та обґрунтованим, у звязку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну ТОВ "КФФ Трейд" на рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2017 у справі № 922/1722/17 залишити без задоволення

Рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2017 у справі № 922/1722/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 22.01.2018.

Постанова суду може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 20 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.