КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2018 р. Справа№ 910/14316/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Отрюха Б.В.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 16 січня 2018 року.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дрім-Компані»

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 (повний текст складено 13.11.2017)

у справі №910/14316/17 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дрім-Компані»

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Національний банк України

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Інкерія»

третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Міністерство фінансів України

про зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дрім-Компані» (далі, позивач або ТОВ «Дрім-Компані») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі, відповідач або Приватбанк) про зобов'язання відповідача передати позивачу оригінали кредитних договорів №4И13603Д від 15.10.2013, №4И14249И від 15.07.2014, №4И14265И від 01.08.2014 та відповідні документи, які підтверджують зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкерія».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.2017 залучено до участі у справі третю особу-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національний банк України (далі, третя особа-1 або НБУ) та третю особу-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інкерія» (далі, третя особа-2 або ТОВ «Інкерія»).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2017 залучено до участі у справі Міністерство фінансів України як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (далі, третя особа-3 або МФУ).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, як поручитель за договором поруки №4И13603Д/Н від 20.10.2016, виконав перед Приватбанком обов'язок боржника (ТОВ «Інкерія») за кредитними договорами, забезпеченими порукою, а саме погасив борг на загальну суму 101 917 638,91 грн., у зв'язку з чим набув право звернутися до ТОВ «Інкерія» задля стягнення відповідної суми боргу. У свою чергу, для стягнення цієї суми боргу з третьої особи-2, позивачу потрібні оригінали документів, які засвідчують обов'язок боржника - ТОВ «Інкерія» та документи, якими забезпечувались відповідні кредитні договори, які у нього відсутні та знаходяться у відповідача - кредитора за відповідними кредитними договорами, що і стало підставою для звернення до суду із позовом у даній справі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі №910/14316/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що ані умовами договору поруки, ані чинним законодавством України не передбачено обов'язку кредитора передати поручителю саме оригінали документів, що підтверджують обов'язок боржника; позивачем не подано жодних доказів в підтвердження того, що він звертався до відповідача з вимогою надати документи, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором; позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначеного ним відповідача.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі №910/14316/17 скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що рішення Господарського суду міста Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що статтями 512, 517, 556 Цивільного кодексу України встановлено, що саме до позивача в силу вимог закону перейшли права кредитора до ТОВ «Інкерія» та право вимоги за відповідними кредитними договорами.

Проте, таке право вимоги (права кредитора) позивача, встановлене нормою закону, не може бути реалізовано на практиці, а саме щодо стягнення суми боргу з боржника (ТОВ «Інкерія»), оскільки позивачу потрібні як належним чином завірені копії документів, що підтверджують право вимоги (передача яких від відповідача передбачена пунктом 10 договору поруки), так і оригінали документів, які засвідчують обов'язок боржника - ТОВ «Інкерія» по сплаті боргу, та документи, якими забезпечувались відповідні кредитні договори.

Таким чином, позивач має право на отримання від ТОВ «Інкерія» сплаченого кредиту та відсотків за користування кредитами, але для цього відповідачем повинні бути дотримані умови статті 556 Цивільного кодексу України та положення договору поруки.

Також, позивач наголошує, що судом першої інстанції помилково, без дослідження всіх доказів у справі, зазначено про нібито часткове виконання позивачем договору поруки.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2017 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 16.01.2018.

Представники відповідача та третіх осіб своїм правом надати відзив та пояснення на апеляційну скаргу не скористались.

Представники третіх осіб у судове засідання, призначене на 16.01.2018, не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями, наявними у матеріалах справи.

15.12.2017 набрав чинності Закон України №2147-VIII від 03.10.2017 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до пункту 9 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (у редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення третіх осіб про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги та з огляду на відсутність передбачених статтею 202 Господарського процесуального кодексу України підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників третіх осіб.

Згідно з частиною 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог частини 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Представник позивача у судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати, позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив у її задоволенні відмовити, оскаржене рішення суду залишити без змін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 20.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дрім-Компані» (далі, поручитель) та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (далі, кредитор) укладено Договір поруки №4И13603Д/Р (далі, Договір поруки).

Відповідно до пункту 1 Договору поруки його предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкерія» (далі, боржник) своїх зобов'язань за кредитними договорами: від 15.10.2013 №4И13603Д; від 15.07.2014 №4И14349И та від 01.08.2014 № 4И14265И (далі, кредитні договори), а саме: з повернення кредитів та сплати відсотків за користування кредитами на умовах та в терміни, відповідно до кредитних договорів.

Договір поруки укладено/підписано із використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого Центру Сертифікації Ключів ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 05.01.2016, укладеної сторонами (пункт 17 Договору поруки).

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов'язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є зобов'язання Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» вчинити дії, а саме передати позивачу оригінали кредитних договорів №4И13603Д від 15.10.2013, №4И14249И від 15.07.2014, №4И14265И від 01.08.2014 та відповідні документи, які підтверджують зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкерія».

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 20.10.2016 між ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк», як кредитором, та ТОВ «Дрім-Компані», як поручителем, було укладено вищевказаний Договір поруки, за яким позивач поручився перед відповідачем за виконання ТОВ «Інкерія» зобов'язань за кредитними договорами, а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитних договорів. Як зазначає позивач, він повністю сплатив відповідачу суму боргу за кредитними договорами в загальному розмірі 101 917 638,91 грн. у відповідності з умовами укладеного Договору поруки. Позивач вважає, що відповідач мав у відповідності до умов пункту 10 договору поруки передати йому оригінали документів впродовж 5-ти днів з моменту виконання зобов'язань. Оскільки оригінали документів не надано, позивач змушений був звернутись до суду.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

За приписами частини 1, 2 статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 8 Договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором переходять усі права кредитора за кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач перерахував відповідачу через Інтернет-банк Приват 24 грошові кошти в сумі 101 917 638,91 грн., що підтверджується наступними платіжними дорученнями:

- від 20.10.2016 №2129 на суму 31 717 457,78 грн. В рядку «призначення платежу» зазначено: исполнение обязательств по кред. договору №4И14265И від 01.08.2014 согласно договора поручительства № 4И13603Д/П від 20.10.2016;

- від 20.10.2016 №2126 на суму 1 141 506,78 грн. В рядку «призначення платежу» зазначено: исполнение обязательств по кред. договору №4И14249И від 15.07.2014 согласно договора поручительства №4И13603Д/П від 20.10.2016;

- від 20.10.2016 №2125 на суму 69 158 674,35 грн. В рядку «призначення платежу» зазначено: исполнение обязательств по кред. договору №4И13603Д від 15.10.2013 согласно договора поручительства №4И13603Д/П від 20.10.2016.

Відповідачем не заперечується факт отримання від позивача за Договором поруки №4И13603Д/П від 20.10.2016 коштів в сумі 101 917 638,91 грн.

Згідно з пунктом 10 Договору поруки кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за Кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за Кредитним договором.

Відповідно до частини 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній станом на дату звернення позивача до суду із позовом у даній справі та на дату прийняття оскарженого рішення суду) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.

За таких обставин, приймаючи до уваги викладені вище норми чинного законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними та допустимими у розумінні Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний Суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначеного ним відповідача.

Згідно зі статтею 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до частини 2 статті 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

Часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-466цс15 та від 07.10.2015 у справі № 6-932цс15.

При цьому, законодавцем не передбачено передачу кредитором поручителю саме оригіналів документів, які підтверджують обов'язок боржника, оскільки з огляду на частину 3 статті 553 Цивільного кодексу України та частину 3 статті 556 Цивільного кодексу України поручителем можуть бути кілька осіб і до кожного з них хто виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов'язку, що виконана ним.

Як уже зазначалося, відповідно до пункту 10 Договору поруки кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів Банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Судом встановлено, а скаржником не спростовано, що ані умовами договору поруки, ані чинним законодавством України не передбачено обов'язку кредитора передати поручителю саме оригінали документів, що підтверджують обов'язок боржника.

У свою чергу, згідно зі статтею 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Крім того, за приписом статті 54 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній станом на дату звернення позивача до суду із даним позовом, позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог.

Тобто, позивач у своїй позовній заяві має чітко визначити матеріально-правову вимогу до відповідача.

Однак, позивач у прохальній частині позовної заяви просить також, окрім оригіналів кредитних договорів, зобов'язати відповідача передати йому відповідні документи, які підтверджують зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкерія», не зазначаючи, при цьому, які самі документи. У свою чергу, позовна заява не містить обґрунтування, на підтвердження якого саме обов'язку ТОВ «Інкерія» необхідно надати «відповідні документи».

Також, слід зазначити, що позивачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не подано жодних доказів в підтвердження того, що він звертався до відповідача з вимогою надати документи, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором та отримав від нього відмову.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції помилково, без дослідження всіх доказів у справі, зазначено про нібито часткове виконання позивачем Договору поруки, у той час, як таке твердження ґрунтується на припущеннях, викладених у відзиві на позовну заяву, а такий висновок суду здійснений без витребування у відповідача відповідних доказів на його підтвердження не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

По-перше, висновок суду першої інстанції про те, що «Часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором» є загальним та ґрунтується на нормах статті 556 Цивільного кодексу України та правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-466цс15 та від 07.10.2015 у справі № 6-932цс15.

По-друге, обов'язок доказування та подання доказів як відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній станом на дату прийняття оскарженого рішення, так і відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України у редакції, що набрала чинності 15.12.2017, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Втім, позивач, зазначаючи у позовній заяві, що в повному обсязі виконав зобов'язання боржника за кредитними договорами, всупереч вищевказаним положенням Господарського процесуального кодексу України, не надає жодного доказу та відповідних розрахунків на підтвердження того, що сума заборгованості, яка сплачена позивачем як поручителем на підставі Договору поруки відповідає повній сумі заборгованості боржника за кредитними договорами, яка існувала на дату погашення такої заборгованості. Тобто, позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що поручитель виконав зобов'язання боржника за кредитними договорами в повному обсязі, у той час як у самому Договорі поруки (пункт 8) сторони погодили, що до поручителя переходять права вимоги за кредитними договорами у частині виконаного зобов'язання

Клопотання про витребування відповідних доказів у зв'язку із неможливістю їх самостійного надання до суду позивачем у суді першої інстанції не заявлялось.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Права позивача у спірних правовідносинах відповідачем порушені не були.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дрім-Компані» є необґрунтованими та такими, у задоволенні яких вірно відмовлено судом першої інстанції.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Дрім-Компані» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дрім-Компані» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі №910/14316/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі №910/14316/17 залишити без змін.

Матеріали справи №910/14316/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх