КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2018 р. Справа№ 911/2446/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Майданевича А.Г.

за участю секретаря судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 17.01.2018;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко"

на рішення Господарського суду Київської області від 09.10.2017 (повне рішення складено - 27.10.2017)

у справі № 911/2446/17 (суддя: Карпечкін Т.П.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Лекхім"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко"

про стягнення 12 908 548,97 грн,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Лекхім" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області за позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" (надалі - відповідач) про стягнення 12908548,97 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № СР-01/17 від 03.01.2017 в частині оплати поставленого позивачем товару.

Рішенням Господарського суду Київської області від 09.10.2017 (повне рішення складено - 27.10.2017) позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" на користь Приватного акціонерного товариства "Лекхім" 11 502 071,93 грн - основного боргу, 910 640,76 грн - пені, 107 600,96 грн - 3% річних, 388 235,32 грн - інфляційних та 198628,23 грн - витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, 06.11.2017 (згідно відтиску штемпеля Господарського суду Київської області на апеляційній скарзі) Товариство з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Київської області від 09.10.2017 та прийняти нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку відповідача, рішення суду першої інстанції є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у повному обсязі у відповідності до п. 1, 4 ч. 1 ст. 104 ГПК України (з урахуванням звернення відповідача з апеляційною скаргою 06.11.2017) з підстав неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, всупереч висновку місцевого господарського суду позивачем не було надано документів (заявок) на замовлення товару, з яких можна встановити факт замовлення відповідачем відповідного товару, його кількості, вартості, умов та строків поставки на адресу відповідача. Окрім цього, апелянт зазначив, що з урахуванням недоведеності належними та допустимим доказами наявності у відповідача простроченої заборгованості за договором, то, відповідно, нарахування та стягнення пені за порушення грошового зобов'язання є безпідставним та не може бути стягнуто з відповідача. Таким чином, апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене при неповному з'ясуванні обставин справи з прийняттям нового рішення - про відмову в позові повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" на рішення Господарського суду Київської області від 09.10.2017 у справі № 911/2446/17 було відстрочено Товариству з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" сплату судового збору у сумі 210 806,13 грн до винесення постанови у даній справі та прийнято до провадження вказану апеляційну скаргу.

Розгляд справи відкладався, зокрема ухвалою від 18.12.2017 - на 17.01.2018.

В судове засідання 17.01.2018 представники сторін не з'явились. Так, позивач повідомлений належним чином про час та місце судового засідання, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення 02.01.2018 стороні ухвали суду від 18.12.2018.

Представник відповідача в судове засідання 17.01.2018 також не з'явився. Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що ухвала суду від 23.11.2017 про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення розгляду справи на 18.12.2017 була отримана відповідачем 07.12.2017. На судове засідання 18.12.2017 сторона не з'явилась. Таким чином, сторона (апелянт) була обізнана про прийняття до розгляду його апеляційної скарги, ухвала про відкладення розгляду апеляційної скарги була заздалегідь надіслана стороні на адресу, зазначену в ЄДР та вказану самим апелянтом в апелійній скарзі: (08131, Київська обл., Києво-Святошинський район, село Софіївська Борщагівка, вул. Леніна, будинок 114), про що свідчить долучений до матеріалів справи реєстр поштових відправлень, однак, відомості щодо отримання відповідачем ухвали суду від 18.12.2017 - відсутні.

Відповідно до ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Таким чином, законодавцем обмежено строк апеляційного розгляду справи, який фактично сплив. Клопотань сторони про неможливість забезпечення явки повноважного представника в судове засідання 17.01.2018 та клопотань про відклдення розгляду апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не надходило.

Отже, з урахуванням обізнаності апелянта про розгляд його апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції (шляхом отримання ухвали суду від 23.11.2017), обмеженого строку на апеляційний перегляд рішення суду та здійснення судом апеляційної інстанції усіх можливих заходів з метою належного повідомлення сторін про час та місце судового засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги в судовому засіданні 17.01.2018 за відсутності представників сторін.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з її обов'язоком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 03.01.2017 між Приватним акціонерним товариством "Лекхім" (як постачальником) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" (як покупець) було укладено договір поставки № СР-01/17 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується передавати лікарські засоби та вироби медичного призначення (надалі - товар) у власність покупця, а покупець - прийняти та оплатити товар, на умовах даного договору.

Постачальник передає покупцю товар в асортименті, кількості та по цінам, які зазначаються у видаткових накладних, які є невід'ємними частинами даного договору. Накладні оформлюються на кожну партію товару, що поставляється (п. 1.2 договору).

Загальна сума договору визначається як сума всіх видаткових накладних, підписаних протягом всього терміну дії цього договору (п. 3.7 договору).

Покупець здійснює оплату товару шляхом безготівкового банківського переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, зазначений в розділі 11 даного договору, на 55 календарний день з моменту поставки продукції, що зазначається в видатковій накладній. Дострокова оплата по даному договору дозволяється (п. 3.8 договору).

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін (п. 9.1 договору).

Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений п. 9.1 цього договору, та закінчується 31.12.2017 (п. 9.2 договору).

На виконання зобов'язань за договором позивачем протягом лютого - березня 2017 року було поставлено відповідачу товар, що підтверджується відповідними видатковими накладними, підписаними уповноваженими представниками сторін і скріплені їх печатками, які містяться в матеріалах справи. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що в наявних товарно-транспортних накладних (а.с. 213-228) міститься не лише підпис та печатка відповідача, а й прізвище особи, яка отримала товар (від відповідача). Разом з цим, ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції відповідач не заперечував про неотримання зазначеного товару або про відсутність повноважень у особи на прийняття такого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Однак, відповідач в порушення умов договору (п. 3.8 договору), своєчасно та в повному обсязі свої зобов'язання з оплати отриманого товару за спірними видатковими накладними не виконав, розрахувався частково, у зв'язку з чим, за відповідачем станом на момент розгляду спору рахується заборгованість в сумі 11 502 071,93 грн.

Відтак, у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати отриманого товару в строк, передбачений договором позивач звернувся за захистом своїх прав майнових (порушених відповідачем, як було встановлено судом апеляційної інстанції на виконання пп. г) п. 3 ч. 1 ст. 282 ГПК України) до суду з даним позовом і просив стягнути 11 502 071,93 грн основного боргу, а також 910640 грн 76 коп - пені, 107 600 грн 96 коп - 3% річних, 388 235 грн 32 коп - інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не виникає з характеру відносин сторін.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Разом з цим, щодо доводів апелянта про неналежне виконання позивачем обов'язку щодо поставки товару, з посиланням на відсутність в матеріалах справи заявок на поставку товару, суд апеляційної інстанції не приймає такі доводи, адже вони спростовуються матеріалами справи, оскільки в матеріалах справи наявні такі заявки (а.с. 163-212). А враховуючи, що відповідно до п. 3.4. договору заявки на поставку відповідної партії продукції подається покупцем електронною поштою, то наявні в матеріалах справи документи (роздруківки) і є належним доказом оформленого відповідачем замовлення.

В цій частині суд апеляційної інстанції також погоджується з висновками місцевого господарського суду, що вказані доводи відповідача спростовується останнім, оскільки апелянт суму боргу за договором в розмірі 11 502 071,93 грн визнав, що підтверджується підписаним уповноваженими представниками сторін та скріпленим їх печатками актом звіряння взаєморозрахунків за період з 01.03.2017 по 27.03.2017 на суму 11 502 071,93 грн, наданим позивачем до суду першої інстанції 22.09.2017 разом з поясненнями на відзив відповідача, до якого додані товарно-транспортні накладні, підписані повноважними представниками сторін та заявки відповідача на замовлення товару згідно спірного договору. Більше того, вказаний акт звіряння взаєморозрахунків зі сторони відповідача підписаний керівником, головним бухгалтером та виконавцем. Жодних клопотань або заяв щодо недостовірності підписів або печаток відповідач не заявляв.

Окрім того, суд апеляційної інстанції погоджується з твердженнями позивача, викладеними в поданих поясненнях на відзив, що відсутність документів на замовлення відповідачем відповідного товару та товарно-транспортних накладних за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію (аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 29.04.2015 року у справі № 3-77гс15).

Більше того, суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи наявні докази часткової оплати відповідачем поставленої продукції, зокрема, від 06.03.2017 на суму 149 094,94 грн та на суму 1 793 445,91 грн. Вказана обставина не заперечувалась та не була спростована відповідачем ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду рішення суду.

Таким чином, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, зокрема, заявок на отримання товару, товарно-транспортних накладних, довіреностей на отримання товару, банківських виписок на про часткову оплату відповідачем поставленого товару, складення акту взаємних розрахунків від 28.03.2017 та відсутності будь-яких заперечень від останнього щодо якості та кількості отриманого товару, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про доведеність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 11 502 071,93 грн. А тому позовні вимоги в цій частині були правомірно задоволені судом першої інстанції.

Окрім суми основного боргу, позивачем до стягнення також було заявлено 910 640 грн 76 коп - пені, 107 600 грн 96 коп - 3% річних, 388 235 грн 32 коп - інфляційних втрат.

Так, відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з п. 5.2. договору у випадку якщо покупець припуститься затримки в оплаті вартості товару, покупець зобов'язаний сплатити постачальнику за вимогою останнього пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що нараховується на несплачену суму за кожен день затримки оплати, що діяла у період, за який сплачується пеня. Нарахування пені здійснюється протягом усього часу прострочення грошового зобов'язання.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені (відповідно до умов п. 5.2. договору), суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду в його обґрунтованості.

Таким чином, обґрунтованим розміром пені, який правомірно було стягнено судом першої інстанції з відповідача за прострочення виконання грошового зобов'язання (на підставі п. 5.2. договору № СР-01/17 від 03.01.2017) - є 910 640 грн 76 коп.

Окрім цього, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у загальному розмірі 107 600 грн 96 коп - 3% річних та 388 235 грн 32 коп - інфляційних втрат.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевим господарським судом було правомірно задоволено позовні вимоги в цій частині в повному обсязі в розмірі 107 600 грн 96 коп - 3% річних та 388 235 грн 32 коп - інфляційних втрат.

Таким чином, суд апеляційної інстанції встановив, що позовні вимоги у даній справі є обґрунтованими, а тому правомірно задоволені судом першої інстанції, доводи апелянта про неправомірне нарахування штрафних санкцій не приймаються чудом апеляційної інстанції. Згідно з ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 ГПК України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, в порядку ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача як за розгляд справи в суді першої інстанції, так і за апеляційний перегляд рішення суду. При цьому, з урахуванням відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги, з відповідача в доход Державного бюджету України підлягає достягненню сума судового збору у розмірі 210806,13 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" на рішення Господарського суду Київської області від 09.10.2017 у справі № 911/2446/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 09.10.2017 у справі № 911/2446/17 - без змін.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" (08131, Київська обл., Києво-Святошинський район, село Софіївська Борщагівка, вул. Леніна, буд. 114) в доход Державного бюджету України 210 806 (двісті десять тисяч вісімсот шість) грн 13 коп відстроченого судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

4. Матеріали справи № 911/2446/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, встановленому главою 2 розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

А.Г. Майданевич