УХВАЛА

12.01.2018Справа № 910/22216/16

За скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті Менеджмент»

на дії головних державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Шевченка Максима Романовича та Кузьменка Олексія Степановича з виконання наказу від 20.12.2016р. Господарського суду міста Києва у справі №910/22216/16

за заявою Публічного акціонерного товариства «Сбербанк»

про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 19.09.2016р. у справі № 49/16

за позовом Публічного акціонерного товариства «Сбербанк»

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті менеджмент»

третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестменеджмент»

про стягнення заборгованості

Суддя Любченко М.О.

Представники учасників справи:

Від позивача (стягувача): Майструк В.І. - по дов., Микитенко О.В. - по дов.

Від відповідача (боржника): Соколов А.О. - по дов.

Від третьої особи: не з'явився

Від державного виконавця Шевченка М.Р.: Бігдан А.В. - по дов.

Від державного виконавця Кузьменка О.С.: Бігдан А.В. - по дов.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою від 20.12.2016р. Господарського суду міста Києва задоволено заяву Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення від 19.09.2016р. третейського суду у справі № 49/16 та видано відповідні накази про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті менеджмент» на користь Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» заборгованості за договором №10-В/13/07/КЛ-КБ від 12.07.2013р. про відкриття кредитної лінії та договором поруки від 12.07.2013р. в сумі 548 939 900,69 грн., яка складається з: основної заборгованості за кредитною лінією - 316 147 523,62 грн., процентів за користування кредитною лінією - 69 452 104,30 грн., пені за прострочення сплати загальної заборгованості за кредитною лінією - 135 976 661,10 грн., пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією - 27 363 611,67 грн.; стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті менеджмент» на користь Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» витрат зі сплати третейського збору в сумі 42 500 грн.; стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті менеджмент» на користь Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» витрат по сплаті судового збору в розмірі 689 грн.

04.01.2018р. до Господарського суду міста Києва надійшла скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті Менеджмент» на дії головних державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Шевченка Максима Романовича та Кузьменка Олексія Степановича, в якій скаржник просить:

- визнати неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Шевченка Максима Романовича, що полягали в описі та арешті майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті Менеджмент» () в межах і обсязі іншому, ніж зазначено у реєстрі речових прав на нерухоме майно, у зведеному виконавчому провадженні ВП №55384481;

- визнати неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича, що полягали в описі та арешті майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті Менеджмент» () в межах і обсязі іншому, ніж зазначено у реєстрі речових прав на нерухоме майно, у зведеному виконавчому провадженні ВП №55384481;

- скасувати постанову від 20.12.2017р. державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Шевченка М.Р. про опис та арешт майна (коштів) - нерухомого майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті Менеджмент» () за адресою: Херсонська обл., м.Херсон, вул.49 Гвардійської Херсонської дивізії, 24 у зведеному виконавчому провадженні ВП №55384481;

- скасувати постанову від 20.12.2017р. державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Шевченка М.Р. про опис та арешт майна (коштів) - рухомого майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті Менеджмент» () за адресою: Херсонська обл., м.Херсон, вул.49 Гвардійської Херсонської дивізії, 24 у зведеному виконавчому провадженні ВП №55384481;

- скасувати постанову від 20.12.2017р. державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О.С. про опис та арешт майна (коштів) - рухомого майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті Менеджмент» () за адресою: Херсонська обл., м.Скадовськ, вул.Шевченка у зведеному виконавчому провадженні ВП №55384481.

В обґрунтування поданої скарги заявник посилався на неправомірність дій державних виконавців щодо накладення арешту на рухоме майно, яке станом на момент вчинення виконавчих дій не належало боржнику. Одночасно, скаржником зауважено про порушення державними виконавцями вимог чинного законодавства при накладенні арешту на земельну ділянку та об'єкт нерухомого майна, а саме невірне визначення у постановах про опис та арешт майна (коштів) боржника адреси земельної ділянки, а також площі об'єкта нерухомості. Крім того, боржником вказано, що в оспорюваних постановах зазначено про присутність під час опису майна понятого ОСОБА_7, який, за твердженнями скаржника, був працівником стягувача. Вказані обставини у сукупності, на думку заявника, свідчать про неправомірність дій державних виконавців та наявність підстав для визнання їх дій неправомірними та скасування постанов від 20.12.2017р. про опис та арешт майна.

У зв'язку з перебуванням судді Сівакової В.В. у відпустці, на підставі розпорядження В.о. керівника апарату Господарського суду міста Києва ОСОБА_8 здійснено повторний автоматизований розподіл справи №910/22216/16, за результатом якого дану скаргу передано на розгляд судді Любченко М.О.

Ухвалою від 09.01.2018р. розгляд скарги було призначено на 12.01.2018р.

Представник заявника у судовому засіданні 12.01.2018р. скаргу підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити.

Представник позивача (стягувача) подав відзив на скаргу, а у судовому засіданні 12.01.2018р проти задоволення скарги надав заперечення, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність.

Представником державних виконавців було подано заперечення на скаргу боржника та у судому засіданні 12.01.2018р. проти задоволення вимог боржника надано заперечення, з огляду на відсутність з боку державних виконавців порушення норм Закону України «Про виконавче провадження».

Представник третьої особи у судове засідання 12.01.2018р. не з'явився, проте, про час та місце розгляду заяви був повідомлений належним чином. При цьому, суд зазначає наступне.

За приписами ч.7 ст.120 Господарського процесуального кодексу України суд викликає або повідомляє експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв'язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв'язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Ухвалою від 09.01.2018р. судом було викликано учасників справи у судове засідання 12.01.2018р.

Згідно змісту долученої до матеріалів справи роздруківки з офіційного сайту Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» поштове відправлення, яке було скероване на адресу третьої особи, останньою було отримано.

Крім того, суд вважає за доцільне зазначати, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті господарського суду міста Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність в учасників справи можливості дізнатись про слухання справи за їх участю.

До того ж, необхідно зауважити, що у відповідності до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.

Статтею 3 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - це автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

У статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, з огляду на наведене вище, суд зазначає, що третя особа не була позбавлена права та можливості ознайомитись з ухвалою від 09.01.2018р. у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Таким чином, з вищевикладеного полягає, що судом було вчинено всі дії з метою належного повідомлення учасників справи про розгляд скарги, а також наявність у сторін та третьої особи можливості дізнатись про призначення до розгляду скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті Менеджмент».

Враховуючи, що неявка третьої особи, не перешкоджає розгляду скарги, оцінюючи подані сторонами та Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті Менеджмент» задоволенню не підлягає. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

За приписами ст.18, ст.326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За приписами ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Як вказувалось вище, ухвалою від 20.12.2016р. Господарського суду міста Києва задоволено заяву Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення від 19.09.2016р. третейського суду у справі №49/16 та видано відповідні накази про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті менеджмент» на користь Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» заборгованості за договором №10-В/13/07/КЛ-КБ від 12.07.2013р. про відкриття кредитної лінії та договором поруки від 12.07.2013р. в сумі 548 939 900,69 грн., яка складається з: основної заборгованості за кредитною лінією - 316 147 523,62 грн., процентів за користування кредитною лінією - 69 452 104,30 грн., пені за прострочення сплати загальної заборгованості за кредитною лінією - 135 976 661,10 грн., пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією - 27 363 611,67 грн.; стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті менеджмент» на користь Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» витрат зі сплати третейського збору в сумі 42 500 грн.; стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті менеджмент» на користь Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» витрат по сплаті судового збору в розмірі 689 грн.

Таким чином, з урахуванням викладеного, відповідно до вимог Конституції України та Господарського процесуального кодексу України, наведений вище судовий акт, який набрав законної сили, є обов'язковим до виконання та має бути виконаним.

Як свідчать матеріали справи, постановою від 11.12.2017р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Шевченком Максимом Романовичем на підставі заяви стягувача було відкрито виконавче провадження №55361256 з примусового виконання наказу від 20.12.2016р. Господарського суду міста Києва по справі №910/22216/16.

Одночасно, з представлених суду документів вбачається, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Шевченком Максимом Романовичем також було відкрито виконавче провадження №5531356.

Постановою від 13.12.2017р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Шевченком Максимом Романовичем було об'єднано виконавчі провадження №55361256 та №55361356 у зведене виконавче провадження №55384481.

20.12.2017р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Шевченком Максимом Романовичем було винесено постанову (ВП №55361256) про опис та арешт майна (коштів) боржника, згідно змісту якої накладено арешт на траволатори BLT06P/026 у кількості чотирьох одиниць.

Постановою від 20.12.2017р. (ВП №55361256) про опис та арешт майна (коштів) боржника головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Шевченком Максимом Романовичем було описано та накладено арешт на будівлю гіпермаркету загальною площею 17176,9 кв.м (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1), яка складається з: торгово-розважального центру «Оскар» літ.«А»; котельні літ.Б; навісу літ.В; навісу літ.Г; ТП літ.Д; мостіння №1; освітлювальної мачти 1, 2 за адресою: Херсонська область, м.Херсон, вул.49 Гвардійської Херсонської дивізії, 24.

Постановою від 20.12.2017р. (ВП №55361256) про опис та арешт майна (коштів) боржника головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком Олексієм Степановичем було описано та накладено арешт, в тому числі, на земельну ділянку :01:150:0015) площею 0,58 га, за адресою: Херсонська область, Скадовський район, м.Скадовськ, вул.Шевченка, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Наразі, посилання відповідача на неправомірність дій державних виконавців, що були вчинені під час опису та арешту майна, суд вважає безпідставними та позбавленими належного доказового обґрунтування. При цьому, суд вважає за доцільне зазначити таке.

За приписами ч.1 ст.13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 2 означеної статті та ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» унормовано право державного виконавця на накладення арешту на майно боржника та визначено строки вчинення означених дій.

Відповідно до ч.2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

У ч.5 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.У разі прийняття виконавцем рішення про обмеження права користування майном, здійснення опечатування або вилучення його у боржника та передачі на зберігання іншим особам проведення опису є обов'язковим. У постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника обов'язково зазначаються: 1) якщо опису підлягає земельна ділянка - її розмір, цільове призначення, наявність комунікацій тощо; 2) якщо опису підлягає будівля, споруда, приміщення, квартира - загальна площа, кількість кімнат (приміщень), їх площа та призначення, матеріали стін, кількість поверхів, поверх або поверхи, на яких розташоване приміщення (квартира), інформація про підсобні приміщення та споруди; 3) якщо опису підлягає транспортний засіб - марка, модель, рік випуску, об'єм двигуна, вид пального, пробіг, комплектація, потреба у ремонті, колір тощо.

Наказом №512/5 від 02.04.2012р. Міністерства юстиції України затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень.

Згідно п.10 розділу VIII вказаної Інструкції, після виявлення майна (коштів) боржника виконавець проводить опис та арешт цього майна (коштів), про що виносить постанову. У постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника повинні бути вказані: назва кожного внесеного в постанову предмета і його відмінні ознаки (вага, метраж, розмір, форма, вид, колір, товарний знак, проби, виробнича марка, дата випуску, ступінь зносу тощо); якщо вилучені предмети мають ознаки дорогоцінних металів, каменів органічного та неорганічного утворення, перлів тощо, то вони ретельно описуються з визначенням усіх особливих ознак, відповідним чином пакуються в конверт, прошиваються, підписуються виконавцем та іншими учасниками, які були присутніми під час опису; якщо проводилось опечатування предмета, зазначається, які предмети, приміщення, сховища були опечатані, кількість накладених печаток та спосіб опечатування; прізвище, ім'я та по батькові особи, якій передано майно на зберігання, а якщо майно передано на зберігання не боржнику, а іншій особі, - паспортні дані, її місце проживання; відмітка про роз'яснення зберігачеві майна обов'язків із збереження майна, попередження про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт; якщо виконавець установив зберігачеві обмеження права користуватися майном, зазначаються вид, обсяги і строки обмеження; відмітка про роз'яснення сторонам виконавчого провадження або заставодержателю про можливість у 10-денний строк з дня винесення постанови досягти згоди щодо вартості майна та необхідність письмово повідомити про це виконавця; зауваження або заяви стягувача, боржника, осіб, що були присутні при описі. Постанова про опис та арешт майна (коштів) підписується виконавцем, понятими, зберігачем майна, боржником та стягувачем, їх представниками, а також іншими особами, які були присутні при проведенні опису майна (коштів). У разі відмови від підпису осіб, що були присутні при виконанні, про це робиться відмітка в постанові.

Тобто, з системного аналізу наведених вище правових норм полягає врегулювання законодавцем переліку даних, які вносяться державним виконавцем до постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника, в тому числі, у разі накладення арешту на об'єкти нерухомого майна та земельні ділянки.

Як вбачається зі змісту постанови від 20.12.2017р. (ВП №55361256) про опис та арешт майна (коштів) боржника головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Шевченком Максимом Романовичем було описано та накладено арешт на будівлю гіпермаркету загальною площею 17176,9 кв.м (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1), яка складається з: торгово-розважального центру «Оскар» літ.«А»; котельні літ.Б; навісу літ.В; навісу літ.Г; ТП літ.Д; мостіння №1; освітлювальної мачти 1, 2 за адресою: Херсонська область, м.Херсон, вул.49 Гвардійської Херсонської дивізії, 24.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що державним виконавцем визначено площу об'єкта, складові та реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна.

Судом прийнято до уваги, що відповідно до представленого заявником до матеріалів справи витягу №42464546 від 18.08.2015р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності загальна площа гіпермаркету «Оскар» складає 17378,7 кв.м.

Проте, за висновками суду, у даному випадку зазначення в оспорюваній постанові площі об'єкта, на який накладається арешт, меншої, ніж визначена у вказаному вище витягу, не свідчить про порушення державним виконавцем норм Закону України «Про виконавче провадження» та прав і законних інтересів боржника, які б могли бути достатньою підставою для визначення дій виконавця неправомірними та скасування постанови.

Одночасно, аналогічних висновків суд дійшов і в частині доводів скаржника щодо невірного визначення адреси земельної ділянки, на яку накладено арешт постановою від 20.12.2017р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком Олексієм Степановичем.

При цьому, судом прийнято до уваги, що нормою п.1 ч.5 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено обов'язку державного виконавця у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника зазначати адресу земельної ділянки.

До того ж судом враховано, що в оспорюваній постанові державним виконавцем вказано кадастровий номер земельної ділянки.

За приписами ст.1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний земельний кадастр - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; кадастрова карта (план) - графічне зображення, що містить відомості про об'єкти Державного земельного кадастру; кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Статтею 2 вказаного нормативно-правового акту визначено, що Державний земельний кадастр ведеться з метою інформаційного забезпечення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб при: регулюванні земельних відносин; управлінні земельними ресурсами; організації раціонального використання та охорони земель; здійсненні землеустрою; проведенні оцінки землі; формуванні та веденні містобудівного кадастру, кадастрів інших природних ресурсів; справлянні плати за землю.

Згідно ст.3 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний земельний кадастр базується на таких основних принципах: обов'язковості внесення до Державного земельного кадастру відомостей про всі його об'єкти; єдності методології ведення Державного земельного кадастру; об'єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі; внесення відомостей до Державного земельного кадастру виключно на підставі та відповідно до цього Закону; відкритості та доступності відомостей Державного земельного кадастру, законності їх одержання, поширення і зберігання; безперервності внесення до Державного земельного кадастру відомостей про об'єкти Державного земельного кадастру, що змінюються; документування всіх відомостей Державного земельного кадастру.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив'язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об'єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку. Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відомості Державного земельного кадастру є офіційними (ч.1 ст.20 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Тобто, виходячи з наведеного, суд зазначає, що визначення державним виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника кадастрового номеру земельної ділянки, як індивідуального, що не повторюється на всій території України, фактично забезпечує право учасників виконавчого провадження на отримання відомостей щодо вказаного об'єкту, зокрема, його місця розташування та опису меж з публічної кадастрової карти України.

Таким чином, за висновками суду, зазначення в оспорюваній постанові адреси земельної ділянки, відмінної від вказаної у витягу №42227960 від 13.08.2015р., ніяким чином не вказує на порушення державним виконавцем норм Закону України «Про виконавче провадження» та прав і законних інтересів боржника, які б могли бути підставою для визначення дій виконавця неправомірними та скасування постанови.

Одночасно, судом також враховано, що зі змісту оскаржуваних постанов вбачається, що при проведенні опису майна був присутнім представник скаржника, що вказує на наявність в останнього у відповідності до ч.1 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» права та дійсної можливості надати державному виконавцю документи, які б містили інформацію щодо характеристик майна, зокрема, щодо їх площі, адреси місця знаходження, тощо. Проте, доказів вчинення означених дій скаржником до матеріалів справи не представлено.

Одночасно, суд вважає безпідставними та доказово необґрунтованими посилання скаржника на зазначення в оскаржуваних постановах від 19.12.2017р. та від 21.12.2017р. у складі понятих ОСОБА_7, оскільки фактично предметом оскарження є постанови від 20.12.2017р., в яких у складі понятих означеної фізичної особи не вказано.

При цьому, судом прийнято до уваги, що у представлених суду матеріалах зведеного виконавчого провадження дійсно містяться постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника, датовані 19.12.2017р. та 21.12.2017р., які зі змісту прохальної частини скарги не є предметом оскарження, із зазначенням понятим ОСОБА_7

Виходячи з принципу повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо безпідставності посилань скаржника на накладення арешту на рухоме майно, яке станом на момент вчинення виконавчих дій не належало боржнику, в якості підстави для скасування постанови від 20.12.2017р. державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Шевченка М.Р. про опис та арешт майна (коштів) - рухомого майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті Менеджмент» () за адресою: Херсонська обл., м.Херсон, вул.49 Гвардійської Херсонської дивізії, 24 у зведеному виконавчому провадженні ВП №55384481, з огляду на наступне.

За приписами ст.339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Пунктом «а» ч.1 ст.341 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права.

Згідно ч.ч.2, 3 ст.343 Господарського процесуального кодексу України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Тобто, з системного аналізу наведених вище правових норм полягає, що подання скарги на дії державного виконавця та її задоволення пов'язується законодавцем саме з обставинами порушення прав та законних інтересів заявника. При цьому, заявник повинен обґрунтувати наявність, а суд встановити наявність або відсутність порушення прав та охоронюваних законом інтересів скаржника. Розгляд скарги здійснюється виключно з підстав, які наведені самим заявником у скарзі.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріелті Менеджмент» не доведено, а судом не встановлено обставин порушення прав заявника внаслідок накладення арешту на траволатори BLT06P/026 у кількості трьох одиниць, які, за твердженнями заявника, у відповідності до договору №01/12 від 01.12.2017р. купівлі-продажу, укладеного з Приватним підприємством «Щасливе дитинство», було передано у власність останнього.

При цьому, у даному випадку суд звертає увагу, що ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що свідчить про наявність у Приватного підприємства «Щасливе дитинство» у разі наявності права власності на об'єкти рухомого майна, на які накладено арешт згідно оспорюваної постанови, звернутись до суду з відповідним позовом про визнання права власності на траволатори BLT06P/026 у кількості трьох одиниць та звільнення їх з-під арешту.

До того ж, посилання скаржника на те, що внаслідок реалізації вказаного об'єкта фактично буде відчужено майно, яке належало не боржнику, а іншій особі, також ніяким чином не вказує на порушення безпосередньо прав та законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті Менеджмент», як сторони виконавчого провадження. Вказаний довод боржника навпаки підтверджує позицію суду стосовно того, що у такому випадку відповідними правами на захист наділяється безпосередньо власник майна.

Крім того, твердження скаржника про не зазначення у спірній постанові ваги та розміру траволаторів не спростовують наведених вище висновків суду. У даному випадку суд також звертає увагу заявника на технічні характеристики вказаного майна, зокрема те, що останні є невіддільними від місця їх розташування без порушення цілісності та цільового призначення об'єкту нерухомого майна, а отже при описі державним виконавцем ніяким чином не могло бути визначено вагу відповідного траволатора.

Таким чином, викладене у сукупності вказує на безпідставність скарги в частині вимог про скасування постанови від 20.12.2017р. державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Шевченка М.Р. про опис та арешт майна (коштів) - рухомого майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті Менеджмент» () за адресою: Херсонська обл., м.Херсон, вул.49 Гвардійської Херсонської дивізії, 24 у зведеному виконавчому провадженні ВП №55384481.

Крім викладеного вище, надаючи оцінку доводам скаржника, суд вважає за доцільне зауважити, що фактично твердження Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті Менеджмент» зводяться до формальних посилань, які у сукупності ніяким чином не можуть бути достатніми підставами для визнання дій виконавця неправомірними.

При цьому, суд зазначає, що у відповідно до ч.1 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, а отже, у даному випадку всі дії державних виконавців було направлено саме на забезпечення реалізації правозахисної функції держави, зокрема, на її завершальній стадії.

В контексті означеного суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що згідно з мотивувальною частиною рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30.06.2009р., виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012р. Конституційного суду України по справі №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012р. Конституційного суду України по справі №11-рп/2012). Аналогічну позицію наведено в рішенні від 26.06.2013р. Конституційного Суду України по справі №17/2013.

Виходячи з того, що згідно із ст.1 Конституції України Україна є правовою державою, обов'язковість виконання судових рішень є обов'язковою гарантією, дотримання якої є визначальним для утвердження авторитету України.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст.6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина «судового розгляду». У рішенні від 17.05.2005р. по справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Тобто, у даному випадку скасування постанов про арешт майна боржника з викладених скаржником формальних підстав могло призвести до порушення прав та законних інтересів стягувача на реальне виконання рішення, як завершальної стадії реалізації правозахисної функції держави.

Частиною 3 ст.343 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Скаржником у скарзі не наведено, а судом не встановлено, які саме законні права та охоронювані законом інтереси заявника порушені, а його доводи та міркування зводяться фактично до висловлення певних припущень.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості вимог заявника та відсутності підстав для задоволення скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті Менеджмент» на дії головних державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Шевченка Максима Романовича та Кузьменка Олексія Степановича з виконання наказу 20.12.2016р. Господарського суду міста Києва від у справі №910/22216/16.

Таким чином, керуючись приписами ст.ст.339, 341, 342, 343, 344 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті Менеджмент» на дії головних державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Шевченка Максима Романовича та Кузьменка Олексія Степановича з виконання наказу від 20.12.2016р. Господарського суду міста Києва від у справі №910/22216/16.

2. Згідно ч.1 ст.235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено та підписано 12.01.2018р.

Суддя М.О.Любченко