ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2018 рокуСправа № 912/3573/17
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Кабакової В.Г. при секретарі судового засідання Лупенко А.І., у відкритому судовому засіданні розглянув справу № 912/3573/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлантис Інвест", м. Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Крос Опт", с. Бережинка, Кіровоградський район, Кіровоградська область

про визнання недійсним договору

Представники сторін:

від позивача - Харламова Т.В., довіреність № 24 від 18.09.17;

від відповідача - Пастух В.В., довіреність № 10 від 09.11.17.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Атлантис Інвест" (далі - ТОВ "Атлантис Інвест", позивач) звернулось до господарського суду з позовною заявою № 426 від 28.11.2017 про визнання недійсним договору поставки №33/89 від 03.10.2016 укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Атлантис Інвест" та товариством з обмеженою відповідальністю "Крос Опт" (далі - ТОВ "Крос Опт", відповідач), з покладенням на відповідача судового збору.

В обґрунтування підстав позову позивач послався, зокрема, на ст.ст. 203, 215, 228 Цивільного кодексу України, та вказує, що згідно податкової інформації, яка передана позивачеві в жовтні 2017 одним із контрагентів, не підтверджено реальність придбання відповідачем товару у контрагентів - постачальників та в подальшому їх реалізація контрагентам - покупця за жовтень - листопад 2016.

Крім того, позивач зазначає, що ТОВ "Крос Опт" уклав вищевказаний договір без наміру настання правових наслідків, оскільки операції з придбання та постачання відповідачем товарів (робіт, послуг) на адресу підприємств контрагентів не підтверджується стосовно врахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, транспортних засобів, виробничо-складських приміщень та іншого майна, які економічно необхідні для виконання такого постачання або здійснення діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської, економічної діяльності, у зв'язку з чим відповідачем порушено ст.ст. 203, 215, 228 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, позивач вважає, що договір поставки №33/89 від 03.10.2016, який укладено з відповідачем, є недійсним.

Також ТОВ "Крос Опт" не має в наявності земельних ділянок та не є сільгоспвиробником, а тому не встановлено законного джерела походження товару.

Ухвалою від 01.12.2017 господарський суд прийняв вказану позовну заяву до розгляду і порушив провадження у справі № 912/3573/17, розгляд якої в судовому засіданні призначив на 27.12.2017.

Відповідач позовні вимоги заперечив, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву № 22/12-2 від 22.12.2017, зазначивши, що факт поставки, отримання та оплати товару підтверджується копіями видаткових накладних, актів приймання-передачі, довіреностей на отримання матеріальних цінностей, доданих останнім до відзиву. Позивач не заперечує обставини приймання та оплати поставленого за спірним договором товару.

Крім того, відповідач зазначає, що відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06.11.2009, при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін; доказом вини може бути вирок суду, постановлений в кримінальній справі, щодо значення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння тощо. Таким чином, на думку відповідача є безпідставним посилання позивача на ст. 228 Цивільного кодексу України, оскільки докази наявності підстав, визначених ст. 228 Цивільного кодексу України останнім не надано.

15.12.2017 набрав чинності Закон України від 03.10.2017 №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Ухвалою від 27.12.2017 господарський суд постановив розглядати справу № 912/3573/17 за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі та вважати судове засідання призначене у даній справі на 27.12.2017 о 16:45 підготовчим засіданням.

Ухвалою від 27.12.2017 господарський суд закрив підготовче провадження та призначив справу № 912/3573/17 до судового розгляду по суті на 12.01.2018.

В судовому засіданні 12.01.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача позов заперечив.

Розглянувши наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані докази, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

03.10.2016 між ТОВ "Крос Опт" (Продавець) та ТОВ "Атлантис Інвест" (Покупець) укладено договір поставки № 33/89 (далі - Договір), за умовами якого Продавець зобов'язується поставити, а Покупець прийняти та оплатити соняшник (далі - Товар), на умовах викладених в даному Договорі, Додаткових угодах та специфікаціях до нього, які є невід'ємною частиною даного Договору, з терміном поставки до 31 грудня 2016 ( п. 1.1, п. 3.3. Договору) (а.с. 12-13).

Відповідно до п. 3.1, п. 3.2. Договору умови цього Договору викладені Сторонами у відповідності до вимог Міжнародних правил тлумачення торгових термінів "Інкотермс" ( у редакції 2010 року), які застосовуються з урахуванням особливостей, пов'язаних із внутрішньодержавним характером цього Договору, а також тих особливостей, які випливають із умов цього Договору.

Якщо інше не обумовлено в специфікаціях, Товар поставляється Продавцем, на умовах EXW (франко/склад Продавця, відповідно до міжнародних правил Інкотермс в редакції 2010 року).

Право власності на Товар виникає у покупця з моменту фактичного отримання Товару в пункті поставки відповідно до п. 3.2. даного Договору. Датою поставки Товару є дата фактичного отримання Товару Покупцем в місці поставки відповідно до п. 3.2. даного Договору (п. 3.5, п. 3.6. Договору).

Згідно з п. 3.8 Продавець зобов'язаний не пізніше 5 (п'яти) календарних днів з дати поставки Товару, здійсненої згідно з цим Договором, зареєструвати належним чином складену та оформлену податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно п. 4.1. Договору ціна Товару, що поставляється за Договором визначається Сторонами Договору в Специфікаціях до даного Договору, які є невід'ємною частиною даного Договору.

Оплату вартості отриманого Товару Покупець зобов'язаний здійснити шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця протягом 5-ти банківських днів з моменту отримання рахунку - фактури й документів, визначених у п. 3.8 Договору та надання в електронному або письмовому вигляді відомостей про зареєстровану у встановленому чинним законодавством податкову(ві) накладну(і). Оплата Товару здійснюється виходячи з остаточної ціни на Товар визначеної відповідно до Специфікації до даного Договору (п. 5.1. Договору).

У розділі 6 Договору Сторони обумовили умови щодо відповідальності у випадку порушення договірних зобов'язань.

Даний Договір набуває чинності з моменту його підписання обома Сторонами і дії до 31.12.2016, а за невиконаними зобов'язаннями - до повного їх виконання (п. 9.1. Договору).

Договір підписано повноважними представниками сторін та скріплено печатками підприємств.

18.11.2016 між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до договору поставки № 33/89 від 03.10.2016, відповідно до якої сторонами внесено зміни до п. 5.1. та п. 9.1. Договору, а саме згідно п. 5.1. Договору встановлено, що оплату вартості отриманого Товару Покупець зобов'язаний здійснити шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця в термін до 31.06.2018, а згідно п. 9.1. визначено, що Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2018, а за невиконаними зобов'язаннями - до повного їх виконання (а.с.13).

Також Сторони підписали Специфікації №1 від 02.10.2016 та № 2 від 10.10.2016 до Договору поставки №33/89 від 03.10.2016 (а.с. 14-15).

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов вказаного Договору згідно Актів прийому - передачі № 4, № 5 від 03.10.2016, № 22 від 11.10.2016, № 25 від 12.10.2016, № 27 від 13.10.2016, № 29 від 14.10.2016, № 30 від 15.10.2016, № 32 від 17.10.2016, № 35 від 18.10.2016, № 37 від 19.10.2016, № 38 від 20.10.2016, № 1 від 01.11.2016, № 29 від 18.11.2016 ТОВ "Крос Опт" передав, а ТОВ "Атлантис Інвест" прийняв Товар згідно умов Договору та Специфікацій до даного Договору.

Факт поставки Товару підтверджується також видатковими накладними, довіреностями на отримання матеріальних цінностей та виставленими рахунками на оплату Товару.

Згідно Акта звірки, що міститься в матеріалах справи, станом на 01.07.2017 заборгованість на користь ТОВ "Крос Опт" складає 15 183 687,96 грн (а.с. 98).

Як на підставу визнання недійсним договору позивач послався, зокрема, на ст. 203, 215, 228 Цивільного кодексу України, та стверджує про наявність податкової інформації, відповідно до якої відповідачем не підтверджено реальність придбання товару у контрагентів - постачальників та в подальшому їх реалізація контрагентам - покупця за жовтень-листопад 2016.

При вирішення даного спору господарський суд враховує наступне.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України ).

Відповідно до ст.6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно п. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у належній формі досягли згоди щодо предмету договору, порядку передачі, прийняття та оплати за товар, терміну дії договору, тобто узгодили всі істотні умови, які необхідні для даного виду договору. Тобто, Договір є укладеним. Зміст Договору не суперечить діючому законодавству, сторони при його укладенні та виконанні діяли вільно.

Згідно ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов вказаного Договору згідно Актів прийому-передачі ТОВ "Крос Опт" передав, а ТОВ "Атлантис Інвест" прийняв Товар згідно умов Договору та Специфікацій до даного Договору.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено наступне. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ст. 228 ЦК України).

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" надані такі роз'яснення.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (ч. 1 ст. 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на: використання всупереч законові державної або комунальної власності; незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14, 15 Конституції України); відчуження викраденого майна; виробництво і відчуження певних об'єктів, вилучених або обмежених у цивільному обігу (відповідні види зброї, боєприпасів, наркотичних засобів, іншої продукції, що має властивості, небезпечні для життя та здоров'я громадян, тощо); виготовлення і поширення літератури та іншої продукції, що пропагує війну, національну, расову чи релігійну ворожнечу; приховування від оподаткування доходів, інше ухилення від сплати податків; виготовлення чи збут підробних документів і цінних паперів; незаконне вивезення за кордон валютних коштів, матеріальних чи культурних цінностей; використання власного майна на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочинами, які порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст.14 Конституції України ); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14.07.2015 у справі №6-166цс15).

Спірний договір не підпадає під ознаки відповідної норми як договір, що порушує публічний порядок, посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства, оскільки позивачем не надано вироку суду, постановленого у кримінальному провадженні, як доказ вини, яка має враховуватись при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України. Так як і не наведено жодного обґрунтування на підтвердження того, яким саме чином оспорюваний правочин порушує публічний порядок.

Крім того, ТОВ "Атлантис Інвест" на вимогу суду не надано належних доказів на підтвердження доводів, викладених у позові.

Разом з цим, як на підставу для визнання недійсним Договору поставки №33/89 від 03.10.2016, позивач послався на приписи ст. 203 Цивільного кодексу України та зазначив, що вказаний Договір укладено відповідачем без настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Хоча позивач у позовній заяві не посилається на ст. 234 Цивільного кодексу України, однак він вказує на те, що Договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що є ознакою фіктивного правочину.

У постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Крім того, відповідно до п. 3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11, фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Суд зазначає, що позивачем не доведено суду належними та допустимим доказами, що Договір поставки № 33/89 від 03.10.2016 містить ознаки, що характерні для фіктивних правочинів, а саме: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Зокрема, позивачем не доведено, що як відповідач, так і позивач, вчиняючи оспорюваний договір, заздалегідь мали намір, умисел його не виконувати, тобто мали інші цілі, ніж передбачені оспорюваним договором, та відповідно воля сторін була іншою, ніж об'єктивне волевиявлення.

Так, як встановлено судом, оспорюваний Договір поставки № 33/89 від 03.10.2016 фактично було укладено, про що, зокрема, свідчать дії сторін вказаного договору, зокрема, підписання сторонами специфікацій до Договору поставки, виставлення відповідачем рахунків для здійснення позивачем оплати товару, здійснення відповідачем оплати товару та поставка Товару згідно актів прийому-передачі та видаткових накладних за Договором поставки № 33/89 від 03.10.2016.

З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими посилання позивача як на підставу для визнання недійсним Договору поставки № 33/89 від 03.10.2016 положення ст. 203 Цивільного кодексу України (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним), оскільки позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності ознак фіктивності Договору поставки.

Позивачем не доведено, що при укладенні спірного договору була відсутня єдність волі і волевиявлення сторін щодо намірів створення цивільних прав та обов'язків у правовідносинах поставки товару. Договір виконувався сторонами, що виключає можливість визнання правочину недійсним з вказаних підстав.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності підстав для визнання Договору поставки № 33/89 від 03.10.2016 недійсним з вказаних позивачем підстав.

Враховуючи викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлантис Інвест" про визнання недійсним Договору поставки № 33/89 від 03.10.2016, задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено суду належними засобами доказування, які саме його права та законні інтереси було порушено внаслідок укладення оспорюваного правочину, а саме не доведено належними засобами доказування, що оспорюваний правочин суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 74, 76, 77, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення в порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 15.01.2018.

Суддя В.Г. Кабакова

Повідомити учасників справи про відсутність у суду технічної можливості надавати інформацію про веб-адресу судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень, одночасно з врученням (надсиланням/видачі) копії повного або скороченого такого рішення до затвердження Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Повідомити учасників справи про можливість ознайомитись з електронною копією судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень за його веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.