ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 рокуСправа № 916/2200/17
м. Одеса, просп. Шевченка, 29

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Головея В.М.

Суддів: Разюк Г.П., Савицького Я.Ф.,

секретар судового засідання Федорончук Д.О.,

за участю представників сторін:

від позивача не зявився,

від відповідача ОСОБА_1 (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення господарського суду Одеської області від 22.11.2017

суддя Літвінов С.В.

час і місце ухвалення: з 15:45 год. до 16:00 год.; м. Одеса, просп. Шевченка, 29

дата складання повного тексту рішення 27.11.2017

у справі №916/2200/17

за позовом Приватного акціонерного товариства «Виробниче обєднання «Облпаливо»

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

про визнання недійсним договору поставки

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2017 року Приватне акціонерне товариство Виробниче обєднання «Облпаливо» (далі ВО «Облпаливо», позивач) звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі ПАТ «Українська залізниця», відповідач) про визнання недійсним з моменту укладання договору №ОД/Т-17-110НЮ від 28.02.2017.

Позов обґрунтований тим, що 03.02.2017 ПАТ «Українська залізниця» було проведено тендерну процедуру закупівлі вугілля камяного марки АМ (13-25), за результатами якої між переможцем торгів позивачем та відповідачем 28.02.2017 було укладено договір №ОД/Т-17-110НЮ, предметом якого є закупівля вугілля камяного марки АМ (13-25), яке видобувається тільки на окупованій частині Донбасу в зоні проведення антитерористичної операції. 15.03.2017 позивач дізнався про припинення переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей із засобів масової інформації, коли був підписаний Указ Президента України №62/2017 «Про невідкладені додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України». Отже, позивач вважає, що відповідач провів процедуру закупівлі вугілля усвідомлюючи та приховавши той факт, що постачальник, який буде переможцем електронних торгів, не зможе поставити вугілля антрацитної групи, зокрема марки АМ (13-25), тобто в порушення п. 5 ст. 203 ЦК України не маючи мети реального настання правових наслідків, що обумовлені договором поставки, а з метою отримання не обґрунтованого прибутку у вигляді штрафних санкцій передбачених договором або банківської гарантії, що є забезпеченням тендерної пропозиції.

Рішенням господарського суду Одеської області від 22.11.2017 позов задоволено, визнано недійсним з моменту укладання договір №ОД/Т-17-110НЮ від 28.02.2017 та стягнуто з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600,00 грн.

Рішення господарського суду мотивоване тим, що позовні вимоги ВО «Облпаливо» підтверджені належними доказами та обґрунтовані.

Не погоджуючись з рішення господарського суду першої інстанції, ПАТ «Українська залізниця» звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що п. 10.1 договору передбачений строк його дії до 31.12.2017. Таким чином дія тимчасового обмеження від 12.02.2017 у період з 28.02.2017 (дата укладання договору) по 15.03.2017 (останній день дії тимчасової заборони) не можу розглядатись як обставина, що унеможливлює виконання Договору із строком дії з 28.02.2017 по 31.12.2017. Заявник також вказує, що в договорі не визначено місце, з якого має постачатися товар (місце відвантаження товару), не ідентифіковано місце знаходження товару, що підлягає постачанню, не вказано маршрут транспортування товару до місця поставки. Тобто умовами договору не передбачене відвантаження товару саме зі станцій, які знаходяться на тимчасово непідконтрольній території і поставка товару могла бути здійснена позивачем у будь-який інший спосіб ніж через «лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей». Відповідач вважає, що позивачу було відомо про існування тимчасового обмеження на перевезення вантажів від 11.02.2017 №Ц-1/74 станом на час укладання Договору. Наявність зазначеної обставини, унеможливлює застосування до спірних правовідносин ст. 230 ЦК України.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 07.12.2017 апеляційна скарга прийнята до провадження та призначена до розгляду на 17.01.2018.

09.01.2018 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшла заява про відкладення судового засідання у звязку з тим, що його представник буде відсутній в ОСОБА_1 з 10.01.2018 по 22.01.2018. Також, в заяві позивач просить надати можливість його адвокату ознайомитись з матеріалами справи.

10.01.2018 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Судова колегія відмовляє в задоволенні заяви позивача про відкладення судового засідання призначеного у звязку з наступним.

Відповідно до пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» надано розяснення, що у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.).

Так, в силу вимог ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обовязок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Також, господарський суд враховує, що позивач не позбавлений права направити до участі у справі іншого представника. Крім цього, ухвалою Одеського апеляційного господарського суду про прийняття апеляційної скарги до провадження явка представників сторін не визнавалась обов'язковою, а матеріали справи дають можливість розглянути скаргу по суті.

Також, судова колегія відмовляє позивачу у задоволенні заяви про надання можливість його адвокату ознайомитись з матеріалами справи так як 26.12.2017 позивач отримав ухвалу при прийняття апеляційної скарги до розгляду (що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення від 08.12.2017), отже з 26.12.2017 по 10.01.2018 у представника позивача було достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи.

В судовому засіданні 17.01.2018 представник ПАТ «Українська залізниця» надав пояснення, в яких підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити останню.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтовані та не підлягають задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається що 17.01.2017 на офіційному веб-сайті системи публічних електронних закупівель https://prozorro.gov.ua/, було розміщено оголошення про закупівлю вугілля кам'яного марки АМ (13-25).

В оголошенні про проведення процедури закупівлі відповідачем була зазначена вимога щодо надання забезпечення тендерної пропозиції, розмір такого забезпечення склав 30 000,00 грн. (тридцять тисяч грн.).

За для участі у конкурсі позивачем було сплачено банківську гарантію у розмірі 30 000,00 грн.

03.02.2017 ПАТ «Українська залізниця» був проведений електронний аукціон (тендерну процедуру) закупівлі вугілля камяного марки АМ (13-25), за результатами якої 28.02.2017 між ВО «Облпаливо» та РФ «Одеська залізниця» (замовник) було укладено договір №ОД/Т-17-110НЮ, за умовами якого постачальник зобовязується поставити та передати у власність замовнику певну продукцію (далі Товар), відповідно до специфікації (Додаток №1), а замовник зобовязується прийняти та оплатити цей Товар у порядку та на умовах Договору (п. 1.1. договору). Найменування товару: вугілля камяне марки АМ (13-25). Виробник (ки) товару: ПП «Углесорт» м. Дружинівка (п.п. 1.2., 1.3 договору).

На підставі листа Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №04/4-4686 від 23.05.2017 судом першої інстанції вірно встановлено, що вугілля камяне марки АМ (13-25) видобуваєтеся тільки в зоні проведення антитерористичної операції, на підконтрольній державній владі території України вугілля марки А не видобувається.

Відповідно до приписів ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині (ч. 1 ст. 207 ГК України).

Пунктом 3.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (із змінами і доповненнями) роз'яснено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230-233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Так, з матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції вірно встановлено факт обізнаності відповідача про наявність заборони на перевезення всіх вантажів та порожніх вагонів зі станцій України від 11.02.2017 призначенням на станції, що знаходяться на території, на якій органами державної влади тимчасово не здійснюється або здійснюється не в повному обсязі її повноваження, що підтверджено листом ПАТ «Укрзалізниця» від 02.11.2017 №ЦЦО-13/922 (а.с. 77).

Доводи апелянта стосовно того, що сторонами договору не було визначено обовязку позивача здійснювати транспортування вугілля саме через «лінію зіткнення» або зі станцій, що розташовані в зоні проведення АТО, судова колегія не приймає до уваги, оскільки спірним договором між позивачем та відповідачем визначено виробником товару, що постачатиметься, ПП «Углесорт», яке проводить відвантаження свого товару із залізничних станцій що знаходяться на тимчасово непідконтрольній території державній владі України

Беручи до уваги той факт, що тендерна процедура закупівлі вугілля камяного марки АМ (13-25) була завершена, та пропозиція щодо підписання договору, відповідачем була надана позивачу 15.02.2017, тобто після початку дії заборони на перевезення всіх вантажів та порожніх вагонів зі станцій України на станції, що знаходяться на території, на якій органами державної влади тимчасово не здійснюється або здійснюється не в повному обсязі її повноваження, та позивачем було сплачено грошове забезпечення у вигляді банківської гарантії у розмірі 30 000,00 грн., судова колегія дійшла висновку, що відповідач усвідомлював неможливість виконання зобовязання передбаченого оспорюваним договором та мав умисел отримати неправомірну вигоду у вигляді штрафних санкцій у звязку із невиконанням постачальником договору або отриманні тендерного забезпечення у вигляді банківської гарантії у розмірі 30 000,00 грн. у разі відмови позивача від укладання договору.

В той же час, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів та не спростовано той факт що у відповідача була наявна інформація викладена в розпорядженні №1/74 від 11.02.2017 про заборону приймання до перевезення всіх вантажів та порожніх вагонів з переліком станцій на лінії зіткнення та в зоні проведення Антитерористичної операції, у звязку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обізнаність відповідача про таку заборону.

Приймаючи до уваги викладене, судова колегія погоджується з судом першої інстанції, що позовні вимоги ПрАТ «Виробниче обєднання «Облпаливо» підлягають задоволенню, як обґрунтовані та доведені належними доказами.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи, як зазначалось вище, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Перевіряючи згідно приписів ст.269 ГПК України законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в повному обсягу, тобто не тільки на підставах викладених у апеляційних скаргах, судова колегія не встановила будь-яких порушень норм матеріального і процесуального права з боку місцевого суду і вважає, що зроблені судом висновки відповідають фактичним обставинам справи, наявним в ній доказам та приписам чинного законодавства.

З огляду на викладене судова колегія не вбачає будь-яких передбачених ст. ст. 277-279 ГПК України правових підстав для скасування рішення місцевого суду.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 22.11.2017 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду.

Головуючий суддя: Головей В.М.

Судді: Разюк Г.П.

ОСОБА_2