УХВАЛА

18.01.2018Справа № 914/1772/15
За позовом Львівської митниці ДФС

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Груп"

про витребування майна та стягнення 783 284,30 грн., -

За розглядом заяви Львівської митниці ДФС

про зміну способу та порядку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2015р., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників учасників справи:

від позивача (заявника): Тістечко Ю.Я. (представник за довіреністю № 10755/10/13-70-10 від 15.12.2017р.);

від відповідача: не з'явились;

від третьої особи: не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

Львівська митниця ДФС звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" про:

1. витребування майна наявного на складі ТОВ "Львівські автобусні заводи", передане Львівською митницею ДФС Товариству з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" по договору відповідального зберігання № 216 від 19.07.2013 загальною вартістю 6 448 193,84 грн.;

2. стягнення з ТОВ "Львівські автобусні заводи" вартості втраченого майна, переданого Львівською митницею ДФС Товариству з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" по договору відповідального зберігання № 216 від 19.07.2013 у загальній сумі 449 357,84 грн.;

3. стягнення 333 926,46 грн. неустойки.

Рішенням Господарського суду міста Києва (суддя Сівакова В.В.) від 08.12.2015р. №914/1772/15 позовні вимоги Львівської митниці ДФС задоволено повністю, здійснено розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва (суддя Сівакова В.В.) від 03.02.2016р. у справі № 814/1772/15 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" на користь Львівської митниці ДФС 333 926,46 грн. неустойки; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" в дохід Державного бюджету України 1 218,00 грн. судового збору.

16.02.2016р. на виконання додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.016 у справі № 914/1772/15 видано відповідні накази.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016р. у справі №914/1772/15 рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2015р. залишено без змін.

21.06.2016р. на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2015р. № 914/1772/15 видано відповідні накази.

26.12.2017р. до суду від позивача надійшла заява про зміну способу та порядку виконання рішення суду від 08.12.2015р. у даній справі, відповідно до якої позивач просить суд змінити спосіб та порядок виконання рішення суду та стягнути з відповідача вартість майна в сумі 6 448 193,84 грн.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2017р. у зв'язку з перебуванням судді Сівакової В.В. у відпустці, заяву Львівської митниці ДФС передано на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.12.2017р. справу № 914/1772/15 прийнято до свого провадження суддею Морозовим С.М. та призначено розгляд заяви Львівської митниці ДФС про зміну способу та порядку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2015р. у даній справі на 18.01.2018р.

В судове засіданні 18.01.2018р. представники відповідача та третьої особи не з'явились, про час та місце розгляду заяви були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

10.01.2018р. до суду від позивача (заявника) надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку ст. 197 ГПК України.

У зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. у відпустці та фактичним виходом на роботу 15.01.2018р., а також з огляду на неможливість технічно в стислі строки забезпечити проведення судового засідання, призначеного на 18.01.2018р. з розгляду заяви позивача, задовольнити клопотання останнього не видалось за можливе.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача (заявника), господарський суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви позивача про зміну способу та порядку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2015р. у даній справі слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Згідно ч. 3 ст. 33 закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

В обґрунтування поданої заяви позивач посилається на те, що оскільки державним виконавцем вчинено всіх можливих заходів щодо примусового виконання рішення суду, що передбачені законом, а рішення суду залишається невиконаним, останній просить суд змінити спосіб та порядок виконання судового рішення шляхом стягнення з відповідача вартості майна на суму 6 448 193,84 грн.

Згідно зі ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Тобто, метою застосування судом певного способу захисту прав та законних інтересів осіб є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Отже, останнє направлене на настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Примусове виконання обов'язку в натурі застосовується в зобов'язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов'язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов'язку чи уникає його. Стосується він, зокрема, невиконання обов'язку сплатити кошти за виконану роботу, надані послуги, передати річ кредитору (за договорами купівлі-продажу, міни, дарування з обов'язком передати річ у майбутньому), виконати роботи чи надати послугу за відповідним договором. Таку позицію наведено у висновках Верховного суду України про практику застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України.

Одночасно, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, як спосіб захисту цивільних прав, підлягає застосуванню у випадку, якщо певним законодавчим актом чи договором передбачено обов'язок учасника господарських правовідносин виконати певну дію на користь іншої особи, яку у добровільному порядку виконано не було.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач самостійно визначав предмет та підстави позову, з урахуванням яких судом і було прийнято рішення у справі.

Так, однією з вимог позивача була вимога щодо витребування майна наявного на складі ТОВ "Львівські автобусні заводи", передане Львівською митницею ДФС Товариству з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" по договору відповідального зберігання № 216 від 19.07.2013 загальною вартістю 6 448 193,84 грн., яка задоволена судом.

Як було зазначено вище, на виконання судового рішення у даній справі, судом було видано відповідні виконавчі документи.

Як вбачається з доданих до заяви матеріалів, наказ суду від 21.06.2016р. (щодо витребування майна) було пред'явлено стягувачем до примусового виконання, однак 22.09.2017р. державним виконавцем на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Наразі, заявник у зв'язку з фактичним невиконання рішення суду просить суд змінити спосіб та порядок виконання судового рішення шляхом стягнення з відповідача вартості витребуваного майна.

Змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановленого статтею 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.11.2015 у справі № 6-1829цс15.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як вбачається з матеріалів справи, заявником не подано до суду доказів здійснення державним виконавцем виконавчих дій щодо вилучення (витребування) у боржника зазначеного в наказі суду від 21.06.2016р. майна та результатів виконання таких дій в ході здійснення виконавчого провадження з примусового виконання вказаного наказу, доказів (постанов) щодо накладення штрафу, направлення повідомлення до органу досудового розслідування з приводу невиконання боржником судового рішення у даній справі.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що звертаючись до суду з заявою зміну способу та порядку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2015р. у даній справі та станом на час розгляду заяви в суді позивачем не доведено наявність обставин в розумінні ч. 3 ст. 331 ГПК України, з якими закон пов'язує можливість зміни способу виконання вказаного рішення суду, а також не доведено неможливості виконання рішення у справі у порядку та спосіб, встановленими у судовому акті.

Приймаючи до уваги наведене, заява Львівської митниці ДФС про зміну способу та порядку виконання рішення суду від 08.12.2015р. у даній справі визнається необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 234, 331 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні заяви Львівської митниці ДФС про зміну способу та порядку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2015р. у справі №914/1772/15 відмовити.

2. Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена в порядку та строк, встановлені ст. ст. 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Морозов С.М.