УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

09.01.2018Справа № 910/255/18

Суддя Господарського суду міста Києва Любченко М.О., розглянувши заяву Комунального підприємства «Міський магазин» виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) (01004, м.Київ, вул.Басейна, буд.1/2А, ) про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Абашина Юрія Володимировича (02225, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 115 882,19 грн. за договором №ШЧ-П-00173/0681 від 17.12.2015р. щодо розміщення засобу пересувної дрібно-роздрібної торговельної мережі, що складаються з основного боргу, інфляційних втрат, 3% річних та суми подвійної облікової ставки (пені),

ВСТАНОВИВ:

04.01.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла заява Комунального підприємства «Міський магазин» виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Абашина Юрія Володимировича 115 882,19 грн. за договором №ШЧ-П-00173/0681 від 17.12.2015р. щодо розміщення засобу пересувної дрібно-роздрібної торговельної мережі, що складаються з основного боргу, інфляційних втрат, 3% річних та суми подвійної облікової ставки (пені).

Розглянувши подану заявником заяву та додані до неї документи, суд приходить до висновку про необхідність відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу.

Відповідно до статті 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пунктом 1 частини 3 статті 150 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

За змістом ст.151 Господарського процесуального кодексу України за подання заяви про видачу судового наказу справляється судовий збір у розмірі, встановленому законом. У разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред'явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Згідно зі ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» станом на 01.01.2018р. прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 1762 грн.

У відповідності до ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду заяви про видачу судового наказу справляється судовий збір у розмірі 0,1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тобто, за подання заяви про видачу судового наказу Комунальним підприємством «Міський магазин» виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) повинно було бути сплачено судовий збір в розмірі 176,20 грн.

Однак, до розглядуваної заяви заявником додано платіжне доручення №4872 від 03.01.2018 на суму 170 грн.

Таким чином, заявником сплачено судовий збір у розмірі меншому, аніж встановленому законодавством, а саме Законом України «Про судовий збір».

У п.п.1,3 ч.1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, зокрема, якщо заяву подано з порушеннями вимог ст.150 цього Кодексу, а також, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст.148 цього Кодексу.

Як встановлено судом, вимоги Комунального підприємства «Міський магазин» виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення з Фізичної особи-підприємця Абашина Юрія Володимировича інфляційних втрат, 3% річних та суми подвійної облікової ставки не відповідають приписам ст.148 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не є заборгованістю за своєю правовою природою з огляду на наступне:

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, проценти, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а становлять особливий компенсаційний вид відповідальності, що відрізняється від штрафної, яка полягає, наприклад, у стягнення пені.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Крім того, заявник просить суд стягнути з боржника суму подвійної облікової ставки (пені), нарахованої за порушення боржником зобов'язань за договором.

Проте суд зазначає, що відповідно до положень ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Приймаючи до уваги положення ст.230 Господарського кодексу України пеня є видом штрафних санкцій, яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Зазначені обставини у сукупності дають обґрунтовані підстави вважати, що заява Комунального підприємства «Міський магазин» виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) про видачу наказу оформлена з порушенням вимог, встановлених п.п.1,3 ч.1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, суд звертає увагу заявника, що відповідно до ст.153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.п.1, 2, 8, 9 ч.1 ст.152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Тобто, заявник має право повторно звернутись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Фізичної особи-підприємця Абашина Юрія Володимировича заборгованості за договором №ШЧ-П-00173/0681 від 17.12.2015р. щодо розміщення засобу пересувної дрібно-роздрібної торговельної мережі, сплативши судовий збір у встановленому законом розмірі.

Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.п.3-6 ч.1 ст.152 цього Кодексу в частині вимог про стягнення з боржника інфляційних втрат, 3% річних та суми подвійної облікової ставки (пені), унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

У відповідності до ст.ст.147, 148, 150, 152, 153, 154, 155 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Комунальному підприємству «Міський магазин» виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) у видачі судового наказу за вимогами про стягнення з Фізичної особи-підприємця Абашина Юрія Володимировича 115 882,19 грн. за договором №ШЧ-П-00173/0681 від 17.12.2015р. щодо розміщення засобу пересувної дрібно роздрібної торговельної мережі, що складаються з основного боргу, інфляційних втрат, 3% річних та суми подвійної облікової ставки (пені).

2. Ухвала набирає законної сили негайно після її прийняття та відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України та підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її складання.

Суддя М.О.Любченко