УХВАЛА

15.01.2018Справа № 910/12760/16
За заявою ОСОБА_1

про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2016 у справі №910/12760/16

за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Актив-Гарант»

за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору

на стороні відповідача 1) ОСОБА_2; 2) ОСОБА_1;

на стороні позивача 3) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання нікчемного правочину недійсним

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Гукун Н.В.

Представники сторін:

від позивача - Васильєва І.В. (представник за довіреністю);

від відповідача - не з'явилися;

від третьої особи-1 - Семенюта О.Ю. (адвокат);

від третьої особи-2 (заявника) - Мех Н.В. (адвокат);

від третьої особи-3 - Цуканова С.Г. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.10.2016 у справі №910/12760/16 позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» вирішено задовольнити повністю, а саме: визнати недійсним укладений 02.07.2014 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Актив-Гарант» договір про відступлення права вимоги; зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Актив-Гарант» повернути на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» оригінал кредитного договору №788-Ф від 05.02.2007, укладеного між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та ОСОБА_2, і додаткові договори, які є його невід'ємною частиною (перелік у рішення). Також суд вирішив зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Актив-Гарант» повернути на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» оригінал кредитного договору №1210-Ф від 02.06.2008, укладеного між Закритим акціонерним товариством «Сведбанк Інвест» та ОСОБА_1, і додатковий договір №1 від 21.03.2012 до нього, який є його невід'ємною частиною. Також рішенням було стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 4134 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.10.2016 у справі №910/12760/16 набрало законної сили, на його виконання було видано наказ, копія якого міститься у справі.

ОСОБА_1, третя особа-2 у справі, звернулася до суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2016 у справі №910/12760/16 з підстави наявності істотних для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи (п. 1 ч. 2 ст. 320 ГПК України). Такі істотні обставини за твердженнями заявника встановлені нею 14.09.2017 з цінного листа ОСОБА_2

Позивач вимоги заяви відхилив з підстав, наведених у відзиві на заяву, та зокрема, оскільки вважає, що наведені у заяві обставини і додані до заяви документи не підпадають під критерії нововиявлених, а є спробою переоцінки раніше поданих доказів та встановлених судом на підставі цих доказів обставин.

Третя особа-1 підтримувала позицію заявника; Третя особа-3 заяву про перегляд рішення не підтримала.

Відповідач про судове засідання повідомлявся належним чином - направленим судом листом з ухвалою за адресою місцезнаходження Відповідача згідно ЄДР ЮО, ФОП та ГО, і також, ухвала з датою, часом та місцем проведення засідання також була розміщена у ЄДРСР, відтак ненаправлення Відповідачем представників у судове засідання визнається його власною волею, тому судом причини неявки представників Відповідача не визнаються неповажними, і судове засідання проводиться за їх відсутності.

Викладене у заяві клопотання ОСОБА_1 про залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_7 судом розглянуто та відхилено, оскільки норми чинного ГПК України не передбачають можливості здійснення такого залучення на стадії перегляду рішення за нововиявленими обставинами.

Розглянувши матеріали справи та заяву, заслухавши пояснення присутніх представників сторін та третіх осіб, всебічно дослідивши надані сторонами докази та оцінивши їх в сукупності, суд встановив наступне.

Заява ОСОБА_1 по суті мотивована наявністю намірів у ОСОБА_8 та ОСОБА_2 здійснити погашення кредитної заборгованості ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_9 перед Позивачем за рахунок власних коштів, які обліковувались на рахунках в ПАТ «Омега Банк». Проте такі твердження заявника не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, оскільки відсутні докази погашення кредитної заборгованості за кредитними договорами №788-Ф від 05.02.2007, №1210-Ф від 02.06.2008, №434-Ф від 27.10.2005 та №506-Ф від 27.01.2006, тобто відсутні докази як існування намірів, на які посилається заявник, так і їх реалізації.

Позивач та ПАТ «Омега Банк» у спірних в межах справи № 910/12760/16 правовідносинах є окремими юридичними особами, які не відповідають за зобов'язаннями один одного, тому у суду відсутні підстави вважати, що Позивач може якось відповідати чи впливати на зобов'язання ПАТ «Омега Банк» повернути вклад ОСОБА_8 та ОСОБА_2

Усупереч твердженням заявника, віднесення певних банків до однієї банківської групи за загальним правилом не робить з них ані одну юридичну особу, ані юридичних осіб, які зобов'язані безумовно (без укладення окремих договорів з цього питання) відповідати за зобов'язаннями один одного (ст. 2 Закон України «Про банки та банківську діяльність»).

З відкритої інформації, яка міститься на офіційному порталі НБУ у мережі Інтернет вбачається, що протягом певного часу (по вересень 2016 року) дійсно існувала банківська група, у яку входили у тому числі і Позивач, і ПАТ «Омега Банк», і інші банки, проте як було вказано вище, відсутні докази наявності домовленостей між даними банками у спірних правовідносинах відповідати за зобов'язаннями один одного.

При цьому, судом не беруться до уваги як докази додані до заяви копії протоколу №28 засідання комітету з проблемних активів банківської групи «Дельта» від 04.04.2014 та довіреності від 17.06.2014, посвідчена приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_10 за №825, оскільки Позивач не зміг перед судом підтвердити їх достовірність, вказав на відсутність у нього, у тому числі оригіналів, цих документів, і при цьому суду не надано доказів - на яких законних підставах даними документами за твердженнями заявника володів ОСОБА_2, який і передав їх заявнику.

Суд також зауважує, що з залучених до заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинам судових рішень та виконавчих листів вбачається, що кошти (вклад), за рахунок яких, за твердженнями заявника, існував намір здійснити погашення кредитної заборгованості за кредитними договорами №788-Ф від 05.02.2007, №1210-Ф від 02.06.2008, №434-Ф від 27.10.2005, №506-Ф від 27.01.2006, натомість були предметом договорів застави майнових прав №593-Ф/ЗП-1 та №594-Ф/ЗП-1 від 05.02.2009, що забезпечували виконання Кредитних договорів №593-Ф та №594-Ф від 17.05.2006 відповідно, та які не є предметом Договорів відступлення права вимоги від 02.07.2014.

При цьому, заявником не обгрунтовано та не доведено перед судом, яким чином ці кошти, які є предметами застави за договорами застави майнових прав (докази, що дія цих договорів припинилася у справі відсутні), могли бути використанні для погашення заборгованості за кредитними договорами, виконання яких вони не забезпечували, а натомість забезпечували виконання інших договорів.

Відомості про вищеописані кредитні договори, на які посилається заявник, наявні у матеріалах справи; судом першої інстанції досліджувався наданий Позивачем договір купівлі-продажу права вимоги №1 від 13.05.2013 з додатками, укладений між ПАТ «Омега Банк» та Позивачем, за умовами якого Позивач отримав право вимоги, зокрема, до ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_9, за кредитними договорами, але без забезпечення у вигляді договорів застави майнових прав на вклад.

Також, у матеріалах справи містяться протоколи засідання Ради директорів Позивача №39 від 17.06.2014 та №44 від 02.07.2014 про рішення Позивача прийняти в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами, які не були предметами судового розгляду у даній справі, але на які посилається заявник, предметів іпотеки за договорами про задоволення вимог іпотекодержателя, тоді як заявник посилається на відсутність волі Позивача на укладання Договорів відступлення права вимоги від 02.07.2014 з Відповідачем. Тобто, ці обставини були суду відомі при винесення рішення, переглянути за нововиявленими обставинами яке просить заявник, а отже і сам заявник не був позбавлений права та можливості ознайомитись з матеріалами справи на довідатись про ці обставини до винесення рішення.

Наразі заявник посилається на укладений 02.07.2014 між нею та ОСОБА_7 Договір відступлення права вимоги (цесії) від 02.07.2014, в якому зазначено, що ОСОБА_7 набула право вимоги до ОСОБА_1 на підставі укладеного 02.07.2014 між Відповідачем та ОСОБА_7 договору відступлення права вимоги (цесії) від 02.07.2014, але, враховуючи дату укладення даного договору, заявник мав право та можливість подати цей договір суду і раніше до винесення рішення, оскільки, за його ж твердженнями, він цей договір укладав у 2004 році, та отже про нього заявнику весь час було відомо. Тобто, за своєю правовою природою це є новим доказом, який існував і раніше, але який намагається тільки зараз подати заявник, а не нововиявленою обставиною у розумінні ст. 320 ЦК України.

Крім того, у Договорі відступлення права вимоги від 02.07.2014, укладеним між Позивачем та Відповідачем, та у наданих заявником укладених 02.07.2014 договорах відступлення права вимоги (цесії) між Відповідачем та ОСОБА_7, та між ОСОБА_7 і ОСОБА_2, ОСОБА_1 і ОСОБА_9, указано розмір кредитної заборгованості позичальників станом на 02.07.2014: 8574044,28 грн. за Кредитним договором №788-Ф від 05.02.2007 з ОСОБА_2; 5422879,22 грн. за Кредитним договором № 1210-Ф від 02.06.2008 з ОСОБА_1; 5223301,90 грн. за Кредитним договором №434-Ф від 27.10.2005 з ОСОБА_9; 1494105,95 грн. за Кредитним договором №506-Ф від 27.01.2006 з ОСОБА_9 При цьому, Позивач на підтвердження наявності заборгованості за кредитними договорами долучав до справи розрахунки заборгованості станом на 05.08.2016, відповідно до якого заборгованість ОСОБА_2 за Кредитним договором №788-Ф від 05.02.2007 складала 11105924,08 грн., а ОСОБА_1 за Кредитним договором №1210-Ф від 02.06.2008 - 6596211, 63 грн. Тобто, з наведених вище записів про суми заборгованостей також не вбачається заявлена ОСОБА_1 (заявником) наявність намірів щодо погашення кредитної заборгованості.

Перевіряючи доводи заяви щодо наміру погашення заборгованості суд також зазначає, що депозитних коштів ОСОБА_7 та ОСОБА_2 не вистачає на погашення вищевказаної кредитної заборгованості, оскільки, як зазначає сам заявник, залишок за депозитами ОСОБА_7 та ОСОБА_2 складав 153706 доларів США та 83142 доларів США відповідно, що за офіційним курсом НБУ станом на 02.07.2017 становило 1819003,22 гри. та 983927,54 грн. відповідно, у той час як загальний розмір кредитної заборгованості є значно вищим.

Договір відступлення права вимоги від 02.07.2014, визнаний рішенням суду у даній справі нікчемним, в силу ст. 236 ЦК України є недійсним з моменту його вчинення, тому на підставі ст.216 ЦК України не створює інших наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а тому будь-які подальші правочини щодо майнових прав за кредитними договорами не мають юридичної сила, а відтак і значення для вирішення даної заяви.

Окремо суд зауважує, що в основу рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2016 у справі №910/12760/16 лягло встановлення обставини нікчемності укладеного 02.07.2014 між Позивачем та Відповідачем договору про відступлення права вимоги з підстави протиправного заниження ціни відступлення (відступлено право за ціною, значно нижчою за його ринкову вартість), і заявником не обгрунтовано перед судом існування такої нововиявленої обставини, яка б спростувала нікчемність укладеного 02.07.2014 між Позивачем та Відповідачем договору з підстави протиправного заниження ціни відступлення.

Враховуючи все вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, так як наведені у заяві обставини і додані до заяви документи не підпадають під критерії нововиявлених, визначених ст. 320 ЦК України, натомість є спробою переоцінки раніше поданих доказів, на яких ґрунтуються судове рішення у даній справі.

Інші доводи заявника і третьої особи-1, та заперечення проти заяви позивача та третьої особи-3, судом досліджені та відхилені як такі, що на результат вирішення заяви (відмову у задоволенні вимог заяви з наведених вище підстав) впливу не мають.

Судові витрати, у які заявником включено витрати по оплаті судового збору, у зв'язку з відмовою у задоволенні заяви відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на заявника та йому не відшкодовуються.

Керуючись статтями ст.ст. 232-235, 240, 325 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2016 у справі №910/12760/16 відмовити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2016 у справі №910/12760/16 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та підлягає перегляду на загальних підставах.

Повний текст ухвали складено 19.01.2018

Суддя Р.Б.Сташків