КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2018 р. Справа№ 910/17594/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Сітайло Л.Г.

Пашкіної С.А.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: Рогачова А.К. - ордер серія КВ № 263930 від 15.01.2018

від відповідача 1: Мужик Л.І. - довіреністю № 336 від 29.12.2017

від відповідача 2: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Боранд трейд»

на рішення Господарського суду міста Києва, ухваленого 06.11.2017, повний текст якого складений 08.11.2017

у справі № 910/17594/17 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Боранд трейд»

до 1. Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Есмола»

про визнання права та визнання відсутнім права

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про:

- визнання права за позивачем вимагати від відповідача 2 сплати суми боргу за кредитними договорами (№ 4Е14105И від 12.02.2014 та № 4Е14121И від 19.02.2014 - примітка суду) в розмірі 85 143,37 грн., який був сплачений відповідачу 1 позивачем (поручителем) за відповідача 2 (боржника);

- визнання відсутнім у відповідача 1 права вимагати від відповідача 2 сплати суми боргу за кредитними договорами (№ 4Е14105И від 12.02.2014 та № 4Е14121И від 19.02.2014 - примітка суду) в розмірі 85 143,37 грн., який був сплачений відповідачу 1 позивачем (поручителем) за відповідача 2 (боржника).

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що ним як поручителем відповідача 2 згідно з договором поруки № 4Е14105И/П від 20.10.2016, за яким позивач поручився за виконання відповідачем 2 укладених з відповідачем 1 кредитних договорів № 4Е14105И від 12.02.2014 та № 4Е14121И від 19.02.2014, відповідачу 1 сплачено 85 143,37 грн., а відтак, право вимоги вказаних грошових коштів перейшло до позивача, з огляду на що позивач неодноразово звертався до відповідача 2 з відповідними листами щодо виконання своїх зобов'язань і обов'язків боржника за вказаними кредитними договорами, проте такі звернення залишились без задоволення, що, на думку позивача, свідчить про невизнання відповідачами фактів оплати позивачем спірної суми та переходу права вимоги за кредитними договорами до позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2017, повний текст якого складений та підписаний 08.11.2017, у справі № 910/17594/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що:

- визнання права, як і визнання відсутності права, є способами захисту, які застосовують у випадку спору між суб'єктами цивільного права з приводу наявності чи відсутності правовідносин між сторонами правовідносин і, відповідно, з приводу відсутності цивільного права та цивільного обов'язку;

- право особи на захист своїх цивільних прав та інтересів забезпечено законом (ст. 15 ЦК України), способи якого (ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України) не є вичерпними. Водночас, відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (Право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження;

- отже, мають бути вичерпані лише ті засоби правового захисту, які є ефективними;

- таким чином, результатом застосування таких способів захисту права як визнання права чи визнання відсутності права є отримання того матеріально-правового ефекту, який сторона переслідувала при укладенні цивільно-правового договору та вчиненні дій щодо його виконання;

- водночас, задоволення кредиторських вимог у випадку набуття поручителем такого статусу (ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України) здійснюється шляхом примусового виконання обов'язку у натурі, а не шляхом визнання права чи визнання відсутності прав;

- обраний позивачем спосіб правового захисту є неефективним, адже вирішення спору не призводить до будь-якого відновлення прав позивача;

- вказані дії позивача не узгоджуються з принципом правової певності та суперечать завданням суду, оскільки в даному випадку фактично предметом позову є встановлення доказів, а не спір про права цивільні.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Боранд трейд» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі № 910/17594/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги.

В апеляційній скарзі позивач зазначив про те, що спірне рішення прийнято без дослідження всіх обставин справи, наведені у рішенні висновки є передчасними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України, в зв'язку з чим рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

В обґрунтування вказаної позиції позивач послався на ті самі обставини, що й при зверненні до суду з цим позовом, а саме на те, що відповідачами не визнається перехід до позивача права на стягнення з відповідача 2 грошових коштів в розмірі 85 143,37 грн. за кредитними договорами № 4Е14105И від 12.02.2014 та № 4Е14121И від 19.02.2014.

Доказами такого невизнання з боку відповідача 1, на думку позивача, є те, що відповідачем 1 не вручено позивачу документів, які підтверджують обов'язок відповідача 2, та документів, які підтверджують забезпечення виконання обов'язків відповідача 2 за спірними кредитними договорами, а з боку відповідача 2 - невиконання свого обов'язку по сплаті спірних коштів позивачу, в зв'язку з чим позивач позбавлений можливості реалізувати гарантоване законом право вимоги до боржника.

Ухвалою від 11.12.2017 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Пашкіна С.А., Сітайло Л.Г. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Боранд трейд» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Відповідач 2 представників в судове засідання не направив, про причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача 2 за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представник відповідача 1 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

20.10.2016 позивач як поручитель та відповідач 1 як кредитор уклали договір поруки № 4Е14105И/П (а.с. 11) (далі Договір поруки), в п. 1.1 якого сторони погодили, що предметом Договору поруки є надання поруки позивачем перед відповідачем 1 за виконання відповідачем 2 своїх зобов'язань за кредитними договорами № 4Е14105И від 12.02.2014 та № 4Е14121И від 19.02.2014, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до вказаних кредитних договорів.

З наявних в матеріалах справи належним чином засвідчених копій платіжних доручень № 2350 від 21.10.2016, № 2349 від 21.10.2016 (а.с. 13-14) слідує, що позивач перерахував відповідачу 1 грошові кошти в сумі 85 143,37 грн. з призначенням платежу: виконання зобов'язань по кредитним договорам № 4Е14105И від 12.02.2014 та № 4Е14121И від 19.02.2014 згідно Договору поруки.

Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем 1 позивачу вказаних коштів як безпідставно набутих, факт їх отримання відповідачем 1 не заперечується.

При зверненні до суду з цим позовом позивач посилається на те, що ним неодноразово на адресу відповідача 2 направлялись листи щодо виконання своїх зобов'язань та обов'язків боржника перед кредитором за спірними кредитними договорами, проте вони залишились без задоволення.

З огляду на вказані обставини, позивач звернувся до суду з цим позовом посилаючись на те, що його права порушені відповідачами, які не визнають перехід до позивача права на стягнення з відповідача 2 грошових коштів в сумі 85 143,37 грн. за спірними кредитними договорами.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Також 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 20 Господарського кодексу України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:

- визнання наявності або відсутності прав;

- визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

- відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

- припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

- присудження до виконання обов'язку в натурі;

- відшкодування збитків;

- застосування штрафних санкцій;

- застосування оперативно-господарських санкцій;

- застосування адміністративно-господарських санкцій;

- установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

- іншими способами, передбаченими законом.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Згідно з п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011, господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить визнати відсутнім права вимоги у відповідача 1 до відповідача 2 на суму боргу за кредитними договорами № 4Е14105И від 12.02.2014 та № 4Е14121И від 19.02.2014 у розмірі 85 143,37 грн. та визнати за позивачем право такої вимоги до відповідача 2.

Проте, встановлення в судовому порядку лише наявності або відсутності права вимоги фактично є встановленням факту, в той час як вимога щодо встановлення або спростування певного факту не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить ухвалення рішень щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Обставини, пов'язані з встановленням права вимоги позивача до відповідача 2, а також відсутності такого права у відповідача 1 можуть бути досліджені та встановлені судом під час вирішення спору про стягнення з відповідача 2 на користь відповідача 1 заборгованості за спірними кредитними договорами та підстав такого стягнення.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до п. 8 Договору поруки до поручителя (тобто позивача - примітка суду), що виконав обов'язки боржника за кредитним договором (тобто відповідача 2 - примітка суду), переходять усі права кредитора за кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки) (тобто відповідача 1 - примітка суду), укладеним в цілях забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Вказане кореспондується з встановленим ч. 2 ст. 556 ЦК України правилом, згідно з яким до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Отже, чинне законодавство встановлює, що перехід прав кредитора у зобов'язанні, виконаному поручителем за боржника, відбувається одночасно з виконанням поручителем вказаного обов'язку в силу прямої вказівки в законі та не потребує укладення певних правочинів щодо цього або встановлення такого факту в окремому судовому провадженні.

Водночас матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів невизнання відповідачем 1 факту погашення позивачем заборгованості відповідача 2 за спірними кредитними договорами на суму 85 143,37 грн. та факту переходу до позивача прав кредитора відповідача 2 щодо вказаної суми.

Факт непередачі відповідачем 1 позивачу документів, які підтверджують обов'язок відповідача 2, та документів, які підтверджують забезпечення виконання обов'язків відповідача 2 за спірними кредитними договорами, а також факт невизнання відповідачем 1 поданого позивачем позову не можуть бути такими доказами, адже матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача 1 з відповідною вимогою та відмову останнього її виконати, в той час як заперечення проти позову є правом відповідача 1.

Позивач не позбавлений права звернутись до відповідача 1 з вимогою про передачу документів, які підтверджують обов'язок боржника (ч. 1 ст. 556 ЦК України), а у випадку відмови вчинити такі дії - звернутися до суду з відповідним позовом.

Водночас невиконання відповідачем 2 вимог позивача щодо сплати спірної суми, на що позивач посилається при звернення до суду, не свідчить про невизнання відповідачем 2 прав позивача як нового кредитора, а є лише доказом невиконання свого зобов'язання відповідачем 2 та підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх прав.

До того ж, доказів таких звернень позивачем суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, на момент звернення з тим чи іншим позовом права та інтереси, на захист яких поданий позов, вже мають бути порушені особою, до якої пред'явлений позов, тобто законодавець пов'язує факт звернення до суду з наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.

Проте, як встановлено судом, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про:

- визнання права за позивачем вимагати від відповідача 2 сплати суми боргу за кредитними договорами (№ 4Е14105И від 12.02.2014 та № 4Е14121И від 19.02.2014 - примітка суду) в розмірі 85 143,37 грн., який був сплачений відповідачу 1 позивачем (поручителем) за відповідача 2 (боржника);

- визнання відсутнім у відповідача 1 права вимагати від відповідача 2 сплати суми боргу за кредитними договорами (№ 4Е14105И від 12.02.2014 та № 4Е14121И від 19.02.2014 - примітка суду) в розмірі 85 143,37 грн., який був сплачений відповідачу 1 позивачем (поручителем) за відповідача 2 (боржника).

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Боранд трейд» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі № 910/17594/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам, матеріалам справи і залишається без змін, оскільки підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Боранд трейд» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі № 910/17594/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі № 910/17594/17 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/17594/17.

Повний текст постанови складено: 22.01.2017

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.Г. Сітайло

С.А. Пашкіна