ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
18 січня 2018 р. Справа № 918/720/17
Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В.,
при секретарі судового засідання Ярощук О.П., розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження
за позовом Моторно (транспортного) страхового бюро України
до відповідача Військової частини НОМЕР_1
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Відповідача ОСОБА_1
про стягнення в сумі 50 995,00 грн.
За участю представників сторін:
від позивача: не з`явився;
від відповідача: не з`явився;
від третьої особи: не з`явився.
Моторно (транспортне) страхове бюро України (надалі - Позивач або МТСБУ) звернулося в господарський суд Рівненської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі - Відповідач або В/ч НОМЕР_2 ) в якому просить стягнути з останньої суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 50 995 (п`ятдесят тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять) грн. 00 коп., яка складається з 50 000, 00 грн. виплаченого по платіжному дорученню №2674р від 08.04.2016р. потерпілому ( ОСОБА_2 ) відшкодування заподіяної шкоди внаслідок ДТП, яке сталося 30.09.2015 року о 09:45 год. в місті Запоріжжя на а/д Харків-Сімферополь вул. Богуна (надалі - ДТП) за участю двох транспортних засобів: 1) "ЗІЛ 131" д.н. НОМЕР_3 , яким керував ОСОБА_1 (Винуватець), який перебував у трудових відносинах з Відповідачем; 2) "Хонда Цівік" д.н. НОМЕР_4 (атомобіль Потерпілого), яким керував ОСОБА_2 (Потерпілий) та 995 (дев`ятсот дев`яносто п`ять) грн. вартості послуги аварійного комісара сплаченого платіжним дорученням № 647рв від 02.12.2015р..
Відповідач надав суду заперечення на позов в якому зазначив, що вимог Позивача не визнає та послався при цьому на наступне.
Відповідно до статті 38.2. Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
Відповідно до статті 13.1. цього ж Закону учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди І групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду І групи, у його присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.
Громадянин ОСОБА_1 являється учасником бойових дій та на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди виконував обов`язки військової служби щодо захисту територіальної цілісності та незалежності України на ввіреній йому техніці.
На підставі зазначеного Відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.
Розгляд справи за клопотанням сторін неодноразово відкладався.
Ухвалою господарського суду Рівненської області від 18.12.2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача учасника ДТП ОСОБА_1 .
Представник третьої особи в судове засідання 11.01.2018 року не з`явився.
До господарського суду повернулася ухвала суду від 18 грудня 2017 року про відкладення розгляду справи на 11 січня 2018 року, яка направлялась на адресу третьої особи, яка відома суду - АДРЕСА_1 , з відміткою поштового відділення "за закінченням встановленого строку зберігання".
До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.
Як роз`яснив Пленум Вищого господарського суду України у п.п. 3.9.1., 3.9.2. Постанови від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв`язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду. У випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) (в редакції Закону України №2147- VIII від 03.10.2017р.) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою (ч. 3 ст. 202 ГПК України).
Згідно з ч.ч. 1, 2, 5, 8 ст. 252 ГПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення.
Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду спору та можливість здійснювати розгляд справи за відсутності уповноважених представників сторін за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, не здійснюється.
Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.
30 вересня 2015 року о 09 годині 45 хвилин в місті Запоріжжя, вул. Івана Богуна, на а/д Харків-Сімферополь-Алушта-Ялта, (292КМ+900М) відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу - автомобіля ЗИЛ, 131, д.н. НОМЕР_3 , що належить Військовій частині НОМЕР_1 під керуванням фізичної особи ОСОБА_1 , транспортного засобу - автомобіля ЗАЗ, 1102, д.н. НОМЕР_5 , під керуванням фізичної особи ОСОБА_3 та транспортного засобу - автомобіля HONDA CIVIC, д.н НОМЕР_4 , під керуванням фізичної особи ОСОБА_2 .
Постановою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 23 листопада 2015 року у справі № 589/2703/15-п ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та обрано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн. в дохід держави (а.с. 8).
Відповідно до ч.4, ч. 5, ч. 6 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Судом встановлено, що вищевказана постанова Дубенського міськрайонного суду Рівненської області 04.12.2015 р. набрала законної сили.
Відповідно до пунктів 34.1, 34.2. статті 34 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.
Цивільно-правова відповідальність потерпілого ОСОБА_2 застрахована у ПАТ СК "Оранта січ" згідно договору № АЕ/4953169 від 15.09.2015 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
На виконання пункту 34.2 вказаної статті, здійснено оцінку автомобіля HONDA Civic, реєстраційний № НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_2 та проведено огляд вказаного транспортного засобу. Відповідно до звіту № 117 про оцінку автомобіля, встановлено вартість матеріальних збитків, нанесених власнику автомобіля HONDA Civic, реєстраційний № НОМЕР_4 в результаті його пошкодження при ДТП, станом на 15.10.2015 р. з урахуванням ПДВ складає - 251 671,77 грн. (а.с. 18-25). Також, представником позивача та власником транспортного засобу, що зазнав пошкоджень в результаті дорожньо-транспортної пригоди, експертом-оцінювачем ОСОБА_4 та ОСОБА_5 складено Протокол огляду транспортного засобу № 114, в якому вказані виявлені пошкодження автомобіля "HONDA Civic" (а.с. 29-30).
Згідно з п. 35.1. статті 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
У відповідності до п.п. "а" п. 41.1 ст. 41 вищевказаного Закону України МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
На виконання вказаних приписів ОСОБА_2 (власник транспортного засобу - HONDA, CIVIC, д.н НОМЕР_4 ) подав позивачу заяву від 24.12.2015 року про здійснення відшкодування оціненої шкоди заподіяної в результаті ДТП, що сталася 30 вересня 2015 року (а.с. 12).
Позивачем - МТСБУ було виплачено відшкодування заподіяної шкоди внаслідок ДТП, зокрема виплачено страхове відшкодування згідно наказу № 2674 від 06.04.2016 р., ОСОБА_2 , у розмірі 50 000,00 грн. та послуги аварійного комісара згідно рах. № 647 від 27.10.2015 року у розмірі 995,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 2674рв від 08.04.2016 р. та №647рв від 02.12.2015р., належним чином засвідчені копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 33-34).
Позивач листом звертався до Відповідача № 3/1-05/9878 від 07.04.2016 року з проханням компенсувати витрати, які відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", МТСБУ здійснено потерпілому в результаті ДТП. Даний лист залишений Відповідачем без задоволення.
Відповідно до п. 9.1 та п. 9.2 ст. 9 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.
У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до цього Закону потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну (ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").
Згідно з ст. 29 вказаного Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Судом встановлено, що Позивачем виплачено страхове відшкодування потерпілій особі ОСОБА_2 у сумі 50 000 грн. 00 коп.
У разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально (підпункт 33.1.4. пункту 33.1. статті 33 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").
Згідно з п.п. "а" п. 41.1 ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Статтею 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
У відповідності до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Підпунктом ґ) підпункту 38.1.1. пункту 38.1. статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.
Наявність вини ОСОБА_1 в порушенні правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження застрахованого транспортного засобу, встановлена постановою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 23 листопада 2015 року.
З огляду на викладене позивач має право на отримання відшкодування в порядку регресу здійсненої регламентної виплати.
За змістом ст. 1187 ЦК України, визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до п. 1.9 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 р., особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб (пункт 2.2 Правил дорожнього руху).
За змістом ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію", перевірка документів на право користування й керування транспортними засобами, подорожних листів, наявності поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів віднесена до компетенції органів поліції.
Органом Національної поліції встановлено, що ОСОБА_1 працює водієм Військової частини НОМЕР_1 та керував транспортним засобом "ЗІЛ 131" д.н. НОМЕР_3 , який належить Відповідачу.
Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК).
Аналогічна правова позиція висвітлена у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки".
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із Відповідачем і під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди виконував трудові обов`язки.
Отже, саме на Військову частину НОМЕР_1 , враховуючи вимоги ч. 1 ст. 1172 ЦК України, покладено обов`язок щодо відшкодування страхових виплат в порядку регресу позивачу, оскільки її працівником під час виконання трудових обов`язків завдано шкоду, а тому позов пред`явлено правомірно.
На підставі викладеного, господарський суд вважає позовні вимоги Моторно (транспортного) страхового бюро України в частині стягнення з Відповідача 50 000,00 грн. виплаченого відшкодування заподіяної шкоди внаслідок ДТП, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 995,00 грн. вартості послуг аварійного комісара не підлягають до задоволення, так як дані послуги не є сумою страхового відшкодування в розумінні ст. 9 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а відтак не підлягають відшкодуванню в порядку регресу. Будь-яких інших підстав для стягнення даної суми, крім тих, що дана сума стягується в порядку регресу, Позивачем не наведено. Суд позбавлений можливості виходу за межі підстав позову, наведених Позивачем, оскільки відповідно до ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стосовно тверджень Відповідача, що Позивач після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, то останні не приймаються судом до уваги, оскільки ст. 1172 ЦК України чітко передбачено, що саме юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відтак безпідставними є і посилання Відповідача на статус та пільги водія, який спричинив ДТП, як учасника бойових дій.
Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).
Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивачем - Моторно (транспортним) страховим бюро України, належними та допустимими доказами доведено обов`язок Відповідача щодо відшкодування шкоди завданої працівником останнього під час виконання ним трудових обов`язків, а відтак позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача 50 000,00 грн. виплаченого страхового відшкодування є обґрунтованими і, відповідно, останні підлягають задоволенню.
На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд
1. Позов Моторно (транспортного) страхового бюро України задоволити частково.
3. Відмовити в задоволенні позову про стягнення 995 грн. вартості послуги аварійного комісара.
4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Рівненської області може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Рівненського апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано "18" січня 2018 року.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається - http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Марач В.В.