ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" січня 2018 р.Справа № 924/49/17

Господарський суд Хмельницької області у складі: головуючий суддя Гладюк Ю.В., суддя Гладій С.В., суддя Виноградова В.В. при секретарі Сарело Р.О. розглянувши матеріали справи

за позовом ОСОБА_1 комерційна фірма „Гжесь, Волчин, Польща;

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Хмельницький;

про повернення передоплати та стягнення відсотків за користування чужими коштами

представники сторін:

від позивача ОСОБА_3 за довіреністю

від відповідача - ОСОБА_4 за довіреністю

встановив:

Позивач просить суд стягнути з відповідача 11500,44 євро (що станом на день звернення із позовом становить 329 050, 59 грн., за курсом НБУ - 28, 612 грн. за 1 євро), з яких 6788,12 євро суми попередньої оплати, 4712,32 євро процентів за користування чужими грошовими коштами, посилаючись на те, що станом на день звернення до суду різниця сплачених позивачем коштів та коштів, на які відповідачем частково поставлено товар, що становить 6788,12 євро позивачу не повернута і товар на решту суми сплаченої попередньої оплати не поставлено.

В обґрунтування позову позивач вказує, що 10.01.2014р. ОСОБА_1 комерційна фірма „Ґжесь (Szymczyszyn Jaroslaw Biuro Handlowe „GRZES), під майбутню поставку товару, сплатив фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 9650 євро, що підтверджується платіжним дорученням від 10.01.2014р., в призначенні платежу якого вказано: „Передоплата за закупівлю зерна нуту в кількості 21 т. Однак, відповідач, не зважаючи на здійснену позивачем попередню оплату, товар не поставив.

При цьому, 09.09.2014р. позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути на протязі 14 днів здійснену ним попередню оплату в сумі 9650 євро, натомість 25.02.2016р. відповідач поставив позивачу частину товару, а саме кукурудзу фуражну в кількості 21 т на суму 2861,88 євро. Однак станом на день звернення до суду різниця сплачених позивачем коштів та коштів, на які відповідачем частково поставлено товар, що становить 6788,12 євро, позивачу не повернута, і товар на решту суми сплаченої попередньої оплати не поставлено.

Позивач стверджує, що, оскільки відповідач не повернув позивачу частину попередньої оплатити, останнім на підставі ст. 536 ЦК України заявлено до стягнення проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 4712,32 євро (що станом на 10.01.2017р. становить в еквіваленті 134828,90 грн., за курсом НБУ - 28,612 грн. за 1 євро).

У поданому суду відзиві від 09.10.2017р. відповідач із позовними вимогами не погоджується, оскільки вважає, що підстави для повернення суми попередньої оплати відсутні. Зазначає, між сторонами не обумовлено строку передачі товару, а вимогу позивача про повернення на потязі 14 днів суми 9650,0 євро він не отримував, що не узгоджується із нормами ст. ст. 175, 193 ГК України, ст. ст. 610, 693 ЦК України щодо виконання зобовязань.

Відповідач посилається на те, що між сторонами був укладений контракт від 21.09.2013р. на поставку товару, відповідно до п.п. 2.2, 3.3 якого сторони визначили, що відвантаження товару проводиться партіями, обумовленими у замовленнях. Найменування, кількість, асортимент і ціна товару по кожній поставці встановлюються згідно інвойсу. Вказує, що позивач 28.02.2016р. на підставі контракту від 21.09.2013р. згідно інвойсу 25/02/2016р. сам прийняв від відповідача кукурудзу фуражну в кількості 21 т. на суму 2861,88 євро, тобто після строку, визначеного у вимозі про повернення попередньої оплати.

Відповідач також не погоджується із твердженням позивача про нарахування відсотків за користування чужими коштами, оскільки стверджує, що згідно ч.3 ст. 693 ЦК України передбачає, що на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути поставлений до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Оскільки між сторонами виникли відносини поставки, відповідач вважає неправомірним нарахування відсотків за правилами ст. 1048 ЦК України, що регулює відносини позики, оскільки це різні за правовою природою договори, а позивач не надавав відповідачу позику в сумі 9650,0 євро та не встановлював відсотки за користування нею.

ОСОБА_4 того, відповідач посилається на арбітражне застереження, яке сторони обумовили в п.п. 7.2 контракту від 21.09.2013р.

Позивач у запереченнях від 11.10.2017р., від 17.10.2017р. не погодився із відзивом на позов, посилаючись на те, що з моменту, коли відповідач дізнався про поставку товару або про повернення коштів згідно вимоги від 15.12.2016р. пройшло достатньо часу, необхідного відповідачу для виконання своїх зобовязань. Проте, до цього часу відповідач користується цими коштами. Твердження відповідача про те, що він не отримував вимоги від 09.09.2014р., не відповідає дійсності, оскільки в матеріалах справи наявне повідомлення про вручення №RR664710993PL від 10.09.2017р. із відміткою про отримання вимоги 22.09.2014р.

Позивач вказує, що контракт від 21.09.2013р. не має жодного відношення до поставки зерна нуту, оскільки платіжним переказом від 10.01.2014р. відповідачу було перераховано 9650,00 EUR як передоплату за закупівлю зерна нуту в кількості 21 т., уклавши угоду у спрощеній формі. Посилається на те, що оскільки строк поставки не був визначений, тому згідно ст. 530 ЦК України товар мав бути поставлений протягом 7 днів з моменту вимоги, а якщо відповідач не поставив у семиденний строк товар, позивач мав право ставити питання про втрату інтересу до виконання зобов'язання в натурі та про повернення коштів.

Стверджує, що право покупця звернутись до суду з вимогою про повернення сплаченої ним суми попередньої оплати не може бути обмежено через відсутність його попереднього звернення до продавця з такою вимогою, оскільки фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням ч. 2 ст. 24 Конституції України та позиції Конституційного Суду України, викладеній в рішенні від 09.07.2002р. №15-рп/2002. При цьому, зазначає, що правові наслідки порушення умови договору щодо кількості товару визначені ч. 1 ст. 670, ч. 2 ст. 693 ЦК України, якими передбачено право покупця вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки є виключно правом покупця, а не продавця.

Відповідачем подано заяву від 20.12.2017р. про закриття провадження у справі у звязку із тим, що у контракті від 21.09.2013р. в п.7.2 сторони перебачили арбітражне застереження, відповідно до якого всі спори, які випливають із контракту, вирішуються у Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгово-Промисловій палаті України.

Представник позивача в засіданні суду 11.01.12018р. позовні вимоги підтримав, не погоджується із заявою відповідача про передачу справи на розгляду до Міжнародного арбітражу, вказуючи, по-перше, що контракт не має жодного відношення до даної справи, по-друге: розгляд даної справи вже розпочато по суті, тому закриття провадження на даній стадії позивач вважає таким, що порушує права позивача. На вимогу суду надав оригінальний примірник контракту від 21.09.2013р. російською мовою із українським перекладом (посвідчений нотаріусом).

Представник відповідача в судовому засіданні звернув увагу на не визначення строку та місця поставки нуту та на здійснену відповідачем поставку кукурудзи, а також на неправомірність нарахованих процентів. У письмовому поясненні від 11.01.2018р. звернув увагу суду на те, що відповідач на виконання ухвали суду від 20.12.2017р. направляв на адресу позивача копії інвойсів, декларації, міжнародно-транспортної накладної, що підтверджено поштовими квитанціями про відправку від 19.12.2017р. Зазначив, що вказані документи також наявні у позивача, проте письмових пояснень щодо отриманих документів, як визначено ухвалою суду, позивач не надав. Відповідач просить врахувати зміст поданого пояснення при вирішенні даної справи.

Розглядом матеріалів справи встановлено таке.

Згідно центрального реєстру та інформаційної довідки з питань господарської діяльності ОСОБА_5 ОСОБА_1 комерційна фірма "Гжесь" є суб'єктом господарської діяльності - форма підприємець.

Згідно платіжного доручення (підтвердження платіжного доручення-переказ) від 10.01.2014 року ОСОБА_1 комерційна фірма "Гжесь" (замовник) перераховано на рахунок ОСОБА_2 (бенефіціар) кошти у розмірі 9650,00 EUR, як передоплату за закупівлю зерна нуту в кількості 21 т.

Згідно з банківською довідкою від 20.01.2015 року ОСОБА_1 комерційна фірма "Гжесь" (клієнт) має у 1 відділі у м. Ключборк поточний банківський рахунок № 38 1090 2170 0000 0001 0286 5432 у валюті євро (EUR), з вказаного рахунку 10.01.2014 року знято суму у розмірі 9650,00 EUR з метою здійснення переказу коштів за кордон на рахунок бенефіціара: дата банківської операції 10.01.2014 року; призначення банківської операції - передоплата за закупівлю зерна нуту в кількості 21 т, ОСОБА_2, АДРЕСА_1; сума - 9650,00 EUR.

09.09.2014 року відповідачем направлено позивачу лист з вимогою повернути перераховану суму у розмірі 9650,00 EUR протягом 14 днів через невиконання угоди, а саме не поставлення товару незважаючи на попередню оплату, що підтверджено поштовою квитанцією від 10.09.2014 року та повідомленням про одержання відповідачем 22.09.2014р. вищевказаної вимоги.

25.02.2016 року відповідно до інвойсу №25/02/2016 відповідачем (продавцем) поставлено позивачу (покупцю) товар, а саме кукурудзу фуражну в кількості 21 т на загальну суму 2861,88 євро (EUR).

Як вбачається з документу, який підтверджує проведення прикордонного контролю перевезення кормів для тварин, які ввозяться на митну територію Європейського Союзу ОСОБА_2 (відправник або експортер) було поставлено АТ Хімічні заводи Органіка-Азот, м. Ярослав (одержувач) партію корму для тварин (кукурудза (зерно) в кількості 21000,00 кг. Декларантом або представником згідно даного документу є митне агентство JAS-FBG S.A. - комерційна фірма "Гжесь" ОСОБА_1, м. Волчин.

Підтвердженням ввезення товару до ЄС є засвідчене попереднє повідомлення від 16.03.2016р. із перекладом з польської мови на українську, супровідний транзитний документ від 16.03.2016р. із його переклад з польської мови на українську мову, копію міжнародного ветеринарного сертифікату Щ-30 № 019401, копію заяви повітовому ветеринарному лікарю від 04.03.2016р.

15.12.2016 року позивачем було направлено відповідачу письмову вимогу про поставку товару, в якому фірма зазначила, що підприємець проігнорував вимогу, згідно якої позивач просив допоставити товар на суму різниці - 6788,12 євро, в семиденний строк.

Із наявного в матеріалах справи контракту від 21.09.2013р. (поданий позивачем оригінал контакту від 21.09.2013р. російською мовою із українським перекладом, нотаріально посвідчений) слідує, що останній укладено між підприємцем ОСОБА_2 (продавцем) та ОСОБА_1 комерційна фірма „Гжесь(покупцем), предметом якого є (п.п. 1.1) поставка продавцем покупцю на умовах, визначених даним контрактом, товару (овочі, фрукти, ягоди, рослинні олії).

Згідно п.п 2.1, 2.2, 2.3 контракту визначено, що продавець передає покупцю товар, проданий відповідно до контракту на умовах FCA (Інкотермс). Відвантаження здійснюється партіями, обумовленими у замовленнях. Назва, кількість, асортимент, ціна товару по кожній поставці визначається згідно інвойсу. Оплата за проданий товар згідно контракту здійснюється на протязі 15 днів з моменту отримання кожної партії товару покупцем, також можлива попередня оплата за товар.

Відповідно до п.п. 7.1, 7.2 контракту від 21.09.2013р. передбачено, що будь-які розбіжності та претензії по даному контракту або у звязку із ним, по можливості вирішуються шляхом переговорів між сторонами. Всі розбіжності, які випливають із даного контракту, які не можуть бути вирішені шляхом переговорів, вирішуються у Міжнародному комерційному арбітражному суді Торгово-Промисловій палаті України.

Договір підписано сторонами, скріплено печатками.

В матеріалах справи наявний оригінал контакту від 21.09.2013р., який поданий відповідачем, в іншій редакції п.1.1. контракту, саме: „поставка продавцем покупцю на умовах, визначених даним контрактом, товару - овочі, фрукти, ягоди, рослинні олії, зернові, бобові, продукти їх переробки.

Також, вказаним контрактом від 21.09.2013р. відповідач обґрунтовує поставку 10.12.2013р. товару нут сухий їстівний у мішках в кількості 21т. на суму 9649,92 євро, що підтверджено ТТН (CMR) №252834 від 10.12.2013р., інвойсом №10/12/2013 від 10.12.2013р., митною декларацією (форми МД-2) від 10.12.2013р.

Натомість, позивач через невиконання відповідач своїх зобов'язань щодо повернення ним передоплати у сумі 9650,00 євро та не здійснення допоставки позивачу обумовленого товару, а також, враховуючи поставку відповідачем частини товару, а саме кукурудзи фуражної в кількості 21 т на загальну суму 2861,88 євро, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення 6788,12 євро (що станом на 10.01.2017 року становить в еквіваленті 194221,69 грн.) основної суми боргу та 4712,32 євро (що станом на 10.01.2017р. становить в еквіваленті 134828,90 грн.) процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих відповідно до ст. ст. 536, 693 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов висновку про таке.

Згідно ч.2 ст. 4 ГПК України (в редакції Закону від 03.10.2017р.) передбачено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З положень ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Із матеріалів справи слідує, що позивач, звертаючись із даним позовом, просить стягнути із відповідача 6788,12 євро, що в еквіваленті становить 194 221,69 грн., суми попередньої оплати, а також 4712,32 євро, що становить 134 828,90 грн., процентів за користування чужими коштами, посилаючись на те, що позивач 10.01.2014р., згідно усної домовленості, відповідно до платіжного дорученням-переказу (реєстраційний №) перерахував на рахунок ФОП ОСОБА_2 9650,00 євро як передоплату за закупівлю зерна нуту в кількості 21 тони. Вказана сума попередньої оплати відповідачем отримана у повному обсязі та згідно банківської довідки від 20.01.2015р. позивачу не поверталась.

Судом встановлено, що обумовлений у платіжному дорученні-переказі № товар (зерно нуту в кількості 21 тонни) відповідачем поставлений не був, що не заперечується сторонами. При цьому, виходячи із характеру господарських правовідносин, які виникли, між сторонами, останні мають ознаки договору поставки, укладеного шляхом внесення покупцем передбачуваному постачальнику передоплати за товар, який має поставитись.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами ч.1 ст. 663 ЦК України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, то, відповідно до положень ст. 530 ЦК України, кредитор право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник повинен виконати свій обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Як встановлено судом, 09.09.2014р. ОСОБА_1 комерційна фірма „Гжесь направив на адресу ФОП ОСОБА_2 вимогу про повернення перерахованої попередньої оплати за зерно нуту в сумі 9650,00 EUR протягом 14 днів, яка відповідно до повідомлення про вручення №RR664710993PL від 10.09.2017р. була отримана відповідачем згідно відмітки про отримання вимоги 22.09.2014р.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, а відповідачем не надано документів, які б підтверджували поставку позивачу товару (зерна нуту) на суму попередньої оплати або про повернення коштів останньому.

Згідно ч.1 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). (ст. 610 ЦК України).

Виходячи із вказаних обставин, суд приходить до висновку, що відповідач належним чином своє зобовязання щодо поставки товару на суму 9 650 євро не виконав. Натомість, відповідач поставив позивачу товар - 21 тону фуражної кукурудзи на загальну суму 2861,88 євро, яка була прийнята позивачем в рахунок оплаченого 10 січня 2014 року зерна нуту, і таким чином допустив порушення своїх зобовязань на суму у 6 788,12 євро, що на станом на 10.01.2017р. (час звернення до господарського суду) складає, за курсом Національного банку України 28,612 грн. за євро, 194 221,69 грн. (6 788,12 євро х 28,612 грн.).

Також приймається до уваги, що поставка відповідачем фуражної кукурудзи на загальну суму 2861,88 євро була проведена на виконання контракту від 21.09.2013р., оригінал якого із перекладом з російської мови на українську, посвідчений нотаріально, був наданий позивачем в матеріали справи.

Суд, оцінивши вказаний доказ (оригінал контракту від 21.09.2013р. в редакції п.п. 1.1 контракту: „продавець продав, а покупець купив на умовах, обумовлених у цьому контракті, товар. Найменування товару. Овочі. Фрукти. Ягоди. Рослинні олії.) приймає останній до уваги як достатній та достовірний в силу ст.ст. 78, 79 ГПК України.

Відтак, поставка відповідачем 21 тонни фуражної кукурудзи на загальну суму 2861,88 євро здійснювалась на підставі дійсного контракту від 21.09.2013р. за наданим позивачем інвойсом №25/02/2016, що підтверджується також товарно-транспортною накладною (CMR) №005470 від 25.02.2016р., митною декларацією форми МД-2 від 25.02.2016р., у графі 44 (додатково інформація) за кодом підрозділу „4100 якої є посилання на документ від 21.09.2013р. Інших документів, крім контракту від 21.09.2013р., на підставі якого здійснювалась поставка 21 т. фуражної кукурудзи, в матеріали справи не подано.

Доводи відповідача стосовно того, що попередня оплата за 21 тонну зерна нуту в сумі 9650 євро була проведена позивачем 10.01.2014р. на підставі контакту від 21.09.2013р., судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у платіжному дорученні-переказі № про проведення такої попередньої оплати відсутнє посилання позивача на контакт від 21.09.2013р., лише вказується, що дійшли згоди про поставку відповідачем позивачу 21 т. нуту на суму попередньої оплати у встановленій сторонами формі.

Посилання відповідача на те, що прийнявши по контракту від 21.09.2013р. 21 т. фуражної кукурудзи на суму 2861,88 євро та зменшивши, відповідно, і суму попередньої оплати, позивач фактично підтвердив, що попередня оплата ним сплачена на підставі контакту від 21.09.2013р., судом не може прийматись до уваги, оскільки предметом даного спору є саме повернення попередньої плати за недопоставку товару (21 тонни зерна нути) відповідно до платіжного доручення-переказу за реєстраційним № від 10.01.2014р., а не стягнення коштів за недопоставку кукурудзи по контакту від 21.09.2013р.

Із позовних матеріалів слідує, що посилання позивача на поставку кукурудзи фуражної здійснювалось лише для обґрунтування суми 6788,12 євро, а не 9650,00 євро - всієї суми попередньої оплати. У матеріалах справи відсутні інші документи, які б підтверджували, що внесення суми попередньої плати здійснювалось саме на підставі контракту.

Відтак, оскільки сторони по справі дійшли згоди про поставку саме 21 т зерна нуту, за що ОСОБА_1 комерційна фірма „Гжесь здійснив передоплату у розмірі 9 650,00 євро, а ФОП ОСОБА_2 згідно контракту поставив фуражну кукурудзу на 2861,88 євро, яка позивачем прийнята, суд вважає, що позивач в силу ст. 693 ЦК України вправі вимагати повернення попередньої оплати в розмірі 6 788,12 євро, що еквівалентно 194 221,69 грн.

Натомість, інші доводи відповідача стосовно безпідставності позовних вимог також не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, тому до уваги судом не приймаються.

Згідно ч.1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Щодо поданої відповідачем заяви від 20.12.2017р. про закриття провадження у даній справі у звязку із арбітражним застереженням, яке зазначено в п.п. 7.2 контракту від 21.09.2013р., судом приймається до уваги таке. Згідно п.п. 7.2 контракту від 21.09.2013р. сторони визначили, що всі розбіжності, які випливають із даного контракту, які не можуть бути вирішені шляхом переговорів, вирішуються у Міжнародному комерційному арбітражному суді Торгово-Промисловій палаті України.

В ході вирішення справи судом встановлено, що предметом спору є стягнення попередньої оплати в сумі 6788,12 євро, сплаченої відповідачу до платіжного доручення-переказу за реєстраційним № від 10.01.2014р. за товар насіння нуту у звязку із тим, що відповідач не провів поставку обумовленого товару на вимогу позивача (лист від 09.09.2014р.). Відтак, посилання відповідача на те, спірні правовідносини між сторонами вникли у звязку із невиконанням (неналежним виконанням) умов контакту від 21.09.2013р., тому є доцільним застосовування арбітражного застереження, судом оцінюється критично та до уваги не приймається.

За таких обставин, заява відповідача про закриття провадження у даній справі у звязку із арбітражним застереженням, судом відхиляється.

Щодо нарахування та підстав стягнення із відповідача відсотків за користування чужими коштами у розмірі 4712,32 євро, що за курсом Національного банку України, станом на 10.01.2017р., складає 134828,90 грн., судом до уваги приймається таке.

Як передбачено ч. 3 ст. 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Із врахуванням вищенаведеного, підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами.

Із змісту ст. 536 ЦК України слідує, що проценти за користування чужими грошовими коштами не є відповідальністю за невиконане зобовязання, це є плата за правомірне користування грошовими коштами. Натомість, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач, перераховуючи суму попередньої оплати за товар, фактично передавав у користування ці кошти відповідачу, встановивши при цьому відсоток за таке користування. Будь-які угоди стосовно такої передачі між сторонами не укладались.

ОСОБА_4 того, ні законом, ні актом цивільного законодавства, як цього вимагає ст. 536 ЦК України, не передбачений розмір відсотків, які б могли бути застосовані до даних правовідносин, а тому нарахування позивачем процентів за користування грошовими коштами виходячи з розміру облікової ставки НБУ, суд вважає необґрунтованим.

Обґрунтовуючи стягнення із відповідача відсотків за користування чужими коштами, позивач посилається на вимоги ст.ст. 693, 536, ст.1048 ЦК України, якими передбачено таке нарахування за курсом Національного банку України за передані в користування грошові кошти по договору позики.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Проте, чинним законодавством не передбачено можливості застосування до договору поставки положень про позику, оскільки договори поставки і позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види правовідносин, тому застосування до спірних правовідносин положення ст. 1048 ЦК України, є безпідставним. Аналогічними є норми щодо нарахування відсотків по договорах кредиту (ст. 1054 ЦК України) та відсотків по банківських вкладах (ст. 1061 ЦК України), застосування яких також не передбачено до договорів поставки.

Згідно імперативних приписів ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї .

Зважаючи на викладені обставини, оскільки ні законом, ні іншим актом цивільною законодавства, як цього вимагає стаття 536 ЦК України, не передбачений розмір відсотків, які могли б бути застосовані до даних правовідносин, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів за користування коштами у розмірі 4712,32 євро, що еквівалентно 134828,90 грн., задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст. 74, ч.1 ст. 77, ч.1 ст. 78 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у сумі 6788,12 євро попередньої оплати, що еквівалентно 194221,69 грн. В решті позову про стягнення із відповідача процентів за користування грошовими коштами в сумі 4712,32 євро, що еквівалентно 134828,90 грн., суд вважає за необхідне відмовити.

Судові витрати підлягають частковому покладенню на відповідача пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, 29000, реєстраційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 Комерційна фірма „Ґжесь (Szymczyszyn Jaroslaw Biuro Handlowe „GRZES) (квартал Млодих 4В/2 46-250, Волчин, Польша /Os. Mlodych 4B lok.2. Wolczyn. 46-250/, ідентифікаційний номер /NIP/ НОМЕР_2, державний реєстр субєктів господарювання /REGON/ 531276633) 6788,12 (шість тисяч сімсот вісімдесят вісім євро 12 євроцентів) попередньої оплати, що еквівалентно 194 221,69 грн. (сто девяносто чотири тисячі двісті двадцять одна гривня 69 копійок) та 2913, 33 грн. (дві тисячі девятсот тринадцять гривень 33 копійки) витрат по оплаті судового збору.

В решті позову відмовити.

Повний текст складено 15.01.18.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. (ч.1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. (ч.1, 2 ст. 256 ГПК України).

Головуючий суддя Ю.В. Гладюк

Суддя С.В. Гладій

Суддя В.В. Виноградова

Віддрук. 3 прим.

1 - до справи;

2 - позивачу - на ім'я представника ОСОБА_3 - 79038, м. Львів, вул. Пасічна, 39В, оф. 1 - з повідом.;

3 - відповідачу - ФОП ОСОБА_2 - 29000, АДРЕСА_3 з повідом.;