ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.01.2018 Справа № 920/1163/17

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський

хлібокомбінат №11», м. Київ;

до відповідача: Приватного підприємства «Гранд ТСМ», м. Суми;

про стягнення 57 493 грн. 50 коп.

Суддя Заєць С. В.

Представники:

Від позивача не прибув

Від відповідача не прибув

При секретарі судового засідання Малюк Р.Б.

Суть спору: позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 57493 грн. 50 коп., з яких: 42 687 грн. 59 коп. основного боргу, 12 080 грн. 35 коп. пені, 1 041 грн. 58 коп. 3% річних, нарахованих у звязку з неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору на поставку товару №104 від 01.07.2015, а також судові витрати по справі.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 06.12.2017 прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі.

15.12.2017, після порушення провадження у справі, набрала чинності нова редакція ГПК України (Закон України № 2147-VIII від 03.10.2017).

Відповідно до п.п. 9 п. 1 Перехідних положень ГПК (в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1-5 ст. 12 ГПК України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку:

1) наказного провадження;

2) позовного провадження (загального або спрощеного).

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Враховуючи те, що по справі № 920/1163/17 було порушено позовне провадження, суд вважає за необхідне продовжувати розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобов'язань в частині своєчасної та повної оплати поставленого Товару.

10.01.2018 позивачем через канцелярію суду на виконання ухвали суду від 06.12.2017 надано оригінали документів, копії яких долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні судом звірені оригінали поданих документі з копіями, які додані до позовної заяви. Судом встановлено, що копії відповідають оригіналам.

10.01.2018 позивачем надано суду клопотання про відкладення розгляду справи. В обґрунтування наданого клопотання позивач зазначає, що він має сумніви стосовного того, що відповідач повідомлений про розгляд даної справи.

Розглянувши дане клопотання та матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного клопотання, враховуючи наступне.

Згідно з вимогами ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обовязковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Таким чином, в разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

З метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, судом засобами поштового звязку направлялась копія ухвали від 06.12.2017 про порушення провадження у справі на юридичну адресу Приватного підприємства «Гранд ТСМ», зазначену в позовній заяві, та яка зазначена як юридична адреса підприємства в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, а також на адресу зазначену у договорі поставки.

Копії ухвал від 06.12.2017 р. повернуті на адресу суду з відміткою пошти за закінченням терміну зберігання.

З урахуванням викладеного, судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення відповідача, про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 2.6. Інструкції з діловодства в господарських судах України, погодженої листом Вищого господарського суду України від 19.02.2013 та затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 № 28, а останній в розумінні вимог ст. 120 ГПК України вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

В судове засідання 16.01.2018 представники сторін не прибули, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Оскільки неявка на судове засідання представників позивача та відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справу за відсутності останніх, за наявними в матеріалах справи документами та матеріалами, як це передбачено ст. 162 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 01.07.2015 між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, укладено Договір на поставку товару № 104.

Відповідно до п.1.1. Договору постачальник зобовязується поставити, а покупець прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору.

Пунктом 1.3. договору сторони погодили, що загальна кількість товарів, що постачаються визначається на підставі замовлень покупця.

Згідно з п. 3.1. Договору передача (здача-приймання) товару здійснюється відповідно до товарної накладної постачальника.

Відповідно до п. 4.1 та 4.3. договору передбачено, що загальна вартість договору складається із суми товарів, зазначених в накладних. Покупець здійснює оплату шляхом перерахування грошових коштів, платіжним доручення на розрахунковий рахунок постачальника з відстрочкою платежу 21 календарний день від дня отримання товару від постачальника.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає що договірні зобовязання ним виконувалися належним чином, проте відповідач своєчасно та в повному обсязі не здійснив оплати за поставлений товар, в звязку з чим у нього виникла заборгованість в загальній сумі 42687 грн. 59 коп.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач факт заборгованості в сумі 42 678 грн. 59 коп. підтверджує, про що свідчить акт звірки взаємних розрахунків від 31.03.2017 підписаний та скріплений печатками обох сторін.

Матеріали справи свідчать про те, що в звязку з несплатою відповідачем заборгованості, позивач звертався до нього з вимогою від 12.10.2017 № 402, в якій просив сплатити існуючий борг.

Однак відповіді на зазначену вимогу відповідач позивачу не надав, своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару не виконав.

Зазначені обставини стали підставами для звернення позивача до суду з позовом по даній справі, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача існуючу заборгованість в сумі 42 678 грн. 59 коп.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За умовами ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

За змістом ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Змістом ч. 1-2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

За умовами ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості за Договором на поставку товару № 104 від 01.07.2015 в сумі 42687 грн. 59 коп. підтверджується матеріалами справи, та відповідачем жодним чином не спростований.

Строк виконання відповідачем з оплати отриманого товару визначено умовами договору (п. 4.3.), є таким, що настав.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не надав суду доказів сплати існуючого боргу, суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 42687 грн. 59 коп. заборгованості за договором.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 1041 грн. 58 коп. - 3% річних за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за договором.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді 3% річних, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримання ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов'язання.

З огляду на встановлення факту прострочення виконання грошового зобов'язання, нарахування позивачем 1041 грн. 58 коп. - 3% річних за період 01.01.2017 - 24.10.2017 відповідає вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, а тому вимоги про їх стягнення є правомірними, обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Судом здійснено перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3% річних за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ 9.1.3 Інформаційно-аналітичний центр «ЛІГА», ТОВ «ЛІГА: ЗАКОН».

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 12080 грн.35 коп. - пені.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6.7. договору в разі несвоєчасного та не в повному обсязі перерахування грошових коштів відповідно до п. 4.3. даного договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період нарахування пені, від простроченої суми за кожен день прострочки.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 12080 грн 35 коп. пені.

У відповідності до частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Відповідач контр розрахунку чи обґрунтованих заперечень проти суми штрафних санкцій пені, суду не надав.

З огляду на викладене, оскільки право позивача щодо стягнення пені, передбачене положеннями договору та чинним законодавством України, позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 12080 грн. 35 коп., є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ч. 1 ст. 202, ст.ст. 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства «ГрандТМС» (40022, Сумська область, м. Суми, вул. Привокзальна, буд. 25, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський хлібокомбінат № 11» (01030, м. Київ, пров. Георгіївський, 2, кімната 12, ) 42687 грн. 59 коп. заборгованості, 12080 грн. 35 коп. пені, 1041 грн. 58 коп. 3% річних, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600 грн. 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 22.01.2018.

Суддя ОСОБА_1