КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2018 р. Справа№ 910/11871/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційних скарг Очаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області

на рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2017

у справі № 910/11871/17 (суддя Щербаков С.О.)

за позовом Очаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

про стягнення 30 374,37 грн,

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Очаківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Миколаївської області (далі - Управління ПФУ, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», відповідач) про стягнення 30 374,37 грн безпідставно отриманих грошових коштів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.08.2017 у справі № 910/11871/17 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням, 29.11.2017 Управління ПФУ звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом усіх обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 зазначену апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 17.01.2018.

07.12.2017 до Київського апеляційного господарського суду повторно надійшла апеляційна скарга Управління ПФУ на рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2017 у справі №910/11871/17 з аналогічними вимогами.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2017 вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження, спільного розгляду та призначено до розгляду у судове засідання на 17.01.2018.

18.12.2017 через відділ автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, у зв'язку з неможливістю забезпечити явку у судове засідання уповноваженого представника Управління ПФУ.

У судове засідання 17.01.2018 сторони, належним чином повідомлені про день, місце та час розгляду справи, явку своїх уповноважених представників не забезпечили, відповідач про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Судова колегія, враховуючи відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами та у відсутність уповноважених представників сторін.

17.01.2018 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 05.01.2010 між Управлінням ПФУ в Березанському районі Миколаївської області, правонаступником якого є Очаківське об`єднане управління ПФУ Миколаївської області (у тексті договору - фонд) та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (у тексті договору - банк) було укладено договір № 2 (далі - договір), відповідно до параграфу 1 ст. 1 розділу 1 якого банк виконує функції виплати пенсій та грошової допомоги, передбачені Порядком виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596 (з наступними змінами) (надалі - Порядок).

Банк виконує зазначені вище функції в Миколаївській області (п. 2 ст. 1 розділу 1 договору).

Відповідно до п. 3 ст. 1 розділу 1 договору взаємовідносини між органами фонду та банком з питання виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках регулюються Порядком, цим договором та договорами про зміну цього договору, що є його невід'ємними частинами.

Параграфом 2 ст. 3 розділу 2 договору передбачено, що банк зобов'язується забезпечити, зокрема:

- відкриття для зарахування коштів від органів Фонду окремих аналітичних рахунків за балансовим рахунком №2560 «Державні позабюджетні фонди» без нарахування відсотків за залишками коштів, що створить умови для цільового використання коштів органів Фонду;

- укладання з пенсіонерами і одержувачами допомоги договорів про відкриття поточних рахунків для зарахування сум пенсій та допомоги;

- видачу за бажанням одержувача належних йому сум пенсій та грошової допомоги як безпосередньо у банку, так і з доставкою додому;

- зарахування сум пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки одержувачів не пізніше наступного операційного дня після надходження коштів від органів фонду;

- видачу одержувачам належних їм сум пенсій та грошової допомоги за їх першою вимогою;

- повернення органам фонду не пізніше ніж через два робочих дні після останньої дати виплати у кожному виплатному періоді завірених списків на зарахування пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки та описів до них у кількості і за формою згідно з Порядком;

- здійснення банком нарахування за коштами, які зберігаються на поточних рахунках пенсіонерів і одержувачів, відсотків у порядку та розмірах, визначених договором між одержувачем і банком;

- надання за письмовим запитом органів фонду інформації щодо зарахування сум пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки про їх закриття.

Згідно з п. 1 ст. 6 розділу 3 договору за несвоєчасну виплату і доставку сум пенсійних виплат одержувачам або несвоєчасне зарахування їх на банківські рахунки пенсіонерів, або несвоєчасне повернення на банківські рахунки органів фонду сум коштів, не використаних для здійснення пенсійних виплат, за умови своєчасного і в повному обсязі їх фінансування, на банк накладається штраф у розмірі своєчасно не виплачених, не доставлених чи не зарахованих або своєчасно не повернених сум пенсійних виплат.

За умовами п. 1 ст. 8 розділу 4 договору суми пенсій та грошової допомоги не зараховуються на поточні рахунки у разі:

- невідповідності будь-яких реквізитів, зазначених у списках, даним поточного рахунку одержувача пенсії та грошової допомоги;

- наявності даних про смерть одержувача;

- закриття поточного рахунку;

- письмової вимоги органу фонду.

Відповідно до п. 3 ст. 8 розділу 4 договору з місяця, наступного за місяцем смерті одержувача, установи банку, при отриманні такого повідомлення, припиняють зарахування на поточний рахунок суми пенсій та грошової допомоги.

Згідно з п. 4 ст. 8 розділу 4 договору суми пенсій та грошової допомоги, зараховані на поточний рахунок одержувача, разом з нарахованими на них відсотками, починаючи з місяця, наступного за місяцем його смерті, банк повертає відповідним органам фонду за їх письмовим розпорядженням, не пізніше наступного операційного дня надходження відомостей про смерть одержувача за умови наявності цих сум на поточному рахунку пенсіонера.

Даний договір набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє до 01.01.2011 (п. 1 ст. 10 розділу 5 договору).

Відповідно до п. 1 ст. 11 розділу 5 договору за невиконання або неналежне виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність згідно з цим договором та чинним законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Березанському районі Миколаївської області.

Починаючи з 07.12.2010 ОСОБА_2 на підставі особистої заяви (а.с. 12) отримував пенсію за віком, яка зараховувалась на його поточний рахунок № НОМЕР_1, відкритий в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», що підтверджується банківськими виписками (а.с. 54-72).

За твердженням позивача, 13.01.2017 Управлінню ПФУ Головним управлінням ПФУ в Миколаївській області направлена інформація від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про одержувачів пенсій, на рахунки яких було зарахування цільових коштів у період останніх 12 місяців, але одержання таких коштів протягом вказаного періоду не виконувалось або виконувалось за довіреністю, відповідно до якої ОСОБА_2 зняття коштів з рахунку не здійснювалось.

24.01.2017 Управління ПФУ в Березанському районі Миколаївської області на свій запит отримало від Коблівської сільської ради лист №78 від 20.01.2017, в якому остання повідомила про зняття 04.07.2013 з реєстраційного обліку ОСОБА_2, а також додала копію свідоцтва про смерть від 04.02.2013 НОМЕР_2, згідно з яким ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13-14).

23.01.2017 відповідачем отримано розпорядження Управління ПФУ в Березанському районі Миколаївської області про повернення коштів вих. №277/02 від 20.01.2017, відповідно до якого фонд зобов'язує відповідача повернути кошти, перераховані на виплату пенсії за період з 01.03.2013 по 30.11.2016 в сумі 75 482,75 грн з нарахованими на неї відсотками з поточного/карткового рахунку одержувача коштів № НОМЕР_1, відкритого в ПАТ КБ «Приватбанк» на ім'я ОСОБА_2, у зв'язку зі смертю останнього. Зазначені кошти позивач просив повернути на рахунок Управління ПФУ в Березанському районі Миколаївської області № 19, відкритий в ВАТ «Ощадбанк» (а.с. 15).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач виконав вказане розпорядження не в повному обсязі, а в межах наявного на рахунку залишку, повернувши позивачеві з рахунку пенсіонера ОСОБА_2 23.01.2017 грошові кошти у сумі 45 108,38 грн згідно платіжного доручення №НО123G5JO4 (а.с. 20), про що повідомив листом вих. №20.1.0.0.0/7-20170123/401 від 23.01.2017 (а.с. 16).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов'язання за договором № 2 від 05.01.2010 в частині повернення коштів, перерахованих на виплату пенсії ОСОБА_2, у зв'язку з чим залишок неповернутих коштів становить 30 743,37 грн, які, на думку позивача, є безпідставно отриманими та підлягають стягненню з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь Управління ПФУ на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач під час розгляду справи місцевим господарським судом наголошував на тому, що ПАТ КБ «Приватбанк» було дотримано вимог Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596 та умов укладеного сторонами договору щодо повернення Управлінню ПФУ грошових коштів з рахунку пенсіонера після одержання відомостей про смерть останнього, а саме, в межах наявного залишку на рахунку, який становив 45 108, 38 грн. Крім того, відповідач зазначав, що банк не є набувачем цих коштів, а лише вчиняє дії по обслуговуванню рахунку пенсіонера.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не є набувачем пенсійних коштів пенсіонера ОСОБА_2, які, в свою чергу, є власністю останнього, а лише вчиняє дії по обслуговуванню рахунку зазначеного пенсіонера. При цьому, судом було встановлено, що оскільки позивач повідомив відповідача про факт смерті пенсіонера ОСОБА_2 тільки 23.01.2017, то у відповідача до того моменту були відсутні підстави не здійснювати зарахування на рахунок пенсіонера нарахованої йому суми пенсії.

Крім того, місцевий господарський суд вказав на те, що грошові кошти, перераховані банком на рахунок фізичної особи за договором і за наявності правових підстав, не можуть бути стягнуті з ПАТ КБ «Приватбанк», як безпідставно отримані, на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, а доводи апелянта вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що спростовуються наявними у справі доказами, виходячи з наступного.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) затверджено Порядок виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки в банках (далі - Порядок).

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 1 Порядку встановлено, що цей Порядок регулює питання виплати пенсій та грошової допомоги, що нараховуються відповідно органами Пенсійного фонду та органами праці та соціального захисту населення і фінансуються за рахунок коштів Пенсійного фонду та відповідних бюджетів, за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх вклади до запитання (поточні рахунки) в установах уповноважених банків (далі - поточні рахунки). Уповноваженими банками є банки, визнані переможцями конкурсу на право виплати пенсій та грошової допомоги через банківські рахунки за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги, що проводиться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з якими за результатами цього конкурсу Мінсоцполітики та Пенсійним фондом укладено відповідні договори.

Згідно з пунктом 2 Порядку виплата пенсій та грошової допомоги здійснюється через поточні рахунки, що відкриваються у банках, з якими Пенсійний фонд та Мінсоцполітики за результатами конкурсу укладають відповідні угоди з визначенням санкцій за недотримання ними договору перед одержувачами.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Частиною 1 статті 1067 Цивільного кодексу України встановлено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Згідно з пунктом 4 Порядку установи уповноважених банків здійснюють відкриття поточних рахунків, проводять операції із зарахування сум пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки відповідно до цього Порядку, угод, укладених ними з управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, управліннями праці та соціального захисту населення райдержадміністрацій, виконкомів міських, районних у місті рад (далі - органи праці та соціального захисту населення) або центрами з нарахування і виплати пенсій та допомоги - у регіонах, де функціонують такі центри.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Відповідно до пункту 7.1.2 статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Пунктом 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного Банку України № 22 від 21.01.2004, визначено, що власник рахунку в банку - особа, яка відкриває рахунок у банку і має право розпоряджатися коштами на ньому.

Отже, як правильно зазначено судом першої інстанції, банк не є власником або набувачем перерахованих Управлінням ПФУ коштів та не має права ними розпоряджатись, а лише вчиняє дії з обслуговування рахунку одержувача, на якому знаходяться такі кошти, а його обов'язок полягає, зокрема, у зарахуванні відповідних сум на особові карткові рахунки одержувачів, за невиконання якого банк несе відповідальність, передбачену Порядком виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках та відповідним договором.

Відповідно до пункту 1.7 вказаної Інструкції кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Статтею 1071 Цивільного кодексу України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

З наявних у матеріалах справи банківських виписок по рахунку пенсіонера ОСОБА_2 вбачається, що протягом спірного періоду з березня 2013 року по грудень 2016 року грошові кошти, які обліковувались на його рахунку перераховувались щомісячно у сумі 800,00 грн шляхом автоматичного списання на депозитний рахунок «Копілка», а також знімалась готівка в банкоматі та здійснювалось утримання податку з процентів за договором (а.с. 56-71).

При цьому, грошові кошти на депозитний рахунок «Копілка» зараховувались ПАТ КБ «Приватбанк» відповідно до заяви ОСОБА_2 від 06.04.2012 № SAMDN1941 (а.с. 74) до отримання банком повідомлення про смерть одержувача згідно розпорядження Управління ПФУ від 23.01.2017.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, за твердженням якого у зазначеній заяві ОСОБА_2 було викладено заповітне розпорядження, згідно якого у випадку смерті клієнта банку, розпорядника вкладу не визначено, тобто вклад залишається в розпорядженні відповідача.

Так, враховуючи, що у вказаній заяві ОСОБА_2 не було визначено розпорядника вкладу та нарахованих процентів у випадку його смерті, а саме, у п. 6 заяви поставлено прочерк, на переконання колегії суддів та в силу вищевказаних приписів законодавства, відповідач не є розпорядником коштів, що знаходяться на депозитному рахунку «Копілка», оскільки такі є власністю вкладника.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що сума оскаржуваних грошових коштів, зокрема, в розмірі щомісячно списаних грошових коштів на особистий рахунок за вкладом «Копілка», була правомірно списана відповідачем на підставі заяви ОСОБА_2 від 06.04.2012 № SAMDN1941, набула статусу банківського вкладу та поверненню позивачеві не підлягає.

Крім того, відповідно до п. 1 ст. 8 розділу 4 договору сторони погодили, що суми пенсій та грошової допомоги не зараховуються на поточні рахунки, зокрема, у разі наявності даних про смерть одержувача.

Оскільки позивач повідомив відповідача про факт смерті пенсіонера ОСОБА_2 лише 23.01.2017, то у відповідача до того моменту були відсутні підстави не здійснювати зарахування на рахунок пенсіонера нарахованої йому суми пенсії.

При цьому, пунктом 22.9 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів у Україні» (в редакції від 06.11.2016) визначено, що банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку коштів на рахунках платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту. Порядок визначення залишку коштів встановлюється Національним банком України. У разі недостатності на рахунку платника коштів для виконання у повному обсязі розрахункового документа стягувача на момент його надходження до банку платника цей банк здійснює часткове виконання цього розрахункового документа шляхом переказу суми коштів, що знаходиться на рахунку платника, на рахунок отримувача.

Відповідно до пункту 18 Порядку, у разі надходження до уповноваженого банку відомостей про смерть одержувача або про визнання одержувача безвісно відсутнім або оголошення померлим уповноважений банк зобов'язаний припинити зарахування коштів на поточний рахунок з місяця, наступного за місяцем смерті одержувача або місяцем набрання законної сили рішенням суду про визнання одержувача безвісно відсутнім або оголошення померлим, і зробити відповідну відмітку в примірнику списку, що підлягає поверненню органу Пенсійного фонду та органу соціального захисту населення.

Суми пенсій та грошової допомоги, зараховані на поточний рахунок разом із нарахованими на них відсотками починаючи з місяця, наступного за місяцем смерті одержувача або місяцем набрання законної сили рішенням суду про визнання одержувача безвісно відсутнім або оголошення померлим, підлягають поверненню уповноваженим банком органам Пенсійного фонду та органам соціального захисту населення не пізніше наступного операційного дня після надходження таких відомостей.

Вимогам зазначеної правової норми відповідає п. 4 ст. 8 розділу 4 договору, відповідно до якого сторони погодили, що суми пенсій та грошової допомоги, зараховані на поточний рахунок одержувача, разом з нарахованими на них відсотками починаючи з місяця, наступного за місяцем його смерті, банк повертає відповідним органам фонду за їх письмовим розпорядженням, не пізніше наступного операційного дня надходження відомостей про смерть одержувача за умови наявності цих сум на поточному рахунку пенсіонера.

Отже, відсутність спірних коштів на поточному рахунку одержувача (пенсіонера) станом на день отримання банком повідомлення про його смерть, унеможливлює виконання вимоги Управління ПФУ про повернення цих коштів останньому. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 15.10.2015 у справі № 904/1931/15 та від 02.11.2015 у справі № 904/3561/15.

Так, з наданих відповідачем банківських виписок по рахунку пенсіонера ОСОБА_2 вбачається, що станом на день оброблення розпорядження позивача про повернення коштів (23.01.2017) на рахунку вказаної особи перебували грошові кошти у розмірі 45 108,38 грн, які і були повернуті відповідачем на рахунок Управління ПФУ в Березанському районі Миколаївської області № 19, відкритий в ВАТ «Ощадбанк» (а.с. 54-73).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з правовою позицією суду першої інстанції, що відповідач при здійсненні повернення на вимогу позивача залишку коштів з рахунку пенсіонера ОСОБА_2 у сумі 45 108,38 грн діяв в межах приписів чинного законодавства та умов договору.

Крім того, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом було правомірно відхилено посилання позивача на приписи статті 1212 Цивільного кодексу України з огляду на наступне.

Відповідно до зазначеної статті особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов'язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна у однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв'язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто, обов'язковою умовою є збільшення майна однією стороною (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених нормами ст. 11 Цивільного кодексу України. До відсутності правової підстави стаття 1212 Цивільного кодексу України відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала. Наприклад, коли правочин, на підставі якого передавалася річ, згодом був визнаний недійсним тощо.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Отже, кошти, перераховані банком на рахунок фізичної особи за договором і за наявності правових підстав, не можуть бути стягнуті з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» як безпідставно отримані на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі № 910/24029/13, від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14, від 14.10.2014 у справі № 922/1136/13, від 02.09.2014 у справі № 910/1620/13, від 17.06.2014 у справі №13/096-12, від 22.01.2013 у справі № 5006/18/13/2012 та, зокрема, у постанові Вищого господарського суду від 13.09.2017 у справі № 904/2019/17.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

При цьому, обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності правових підстав для стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 30 374,37 грн на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, а тому вказана вимога є неправомірною та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 31.08.2017 у справі № 910/11871/17 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційні скарги Управління ПФУ - без задоволення.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційних скарг, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Очаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області на рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2017 у справі № 910/11871/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2017 у справі № 910/11871/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/11871/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 19.01.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

Г.А. Жук