КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2018 р. Справа№ 910/14572/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Разіної Т.І.

Чорної Л.В.

при секретарі судового засідання - Пугачовій А.С.

за участю учасників справи згідно протоколу судового засідання від 16.01.2018 у справі №910/14572/17 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2017, повний текст якого складено та підписано - 23.10.2017

у справі №910/14572/17 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України"

про стягнення заборгованості 801 270,54 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" (надалі - відповідач) 801 270,54 грн. заборгованості, з яких: 531 511,33 грн. основний борг за період з липня 2015 року по червень 2017 рік, 76 370,23 грн. - пеня, 40 055,84 грн. - 3% річних та 153 333,14 грн. збитки від інфляції.

05.10.2017р. через канцелярію місцевого господарського суду позивачем в порядку ст. 22 ГПК України подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій останній просив стягнути з відповідача 834 185,98 грн., з яких: 559 671,73 грн. основний борг, 79 159,61 грн. пеня, 41 958,53 грн. - 3% річних та 153 396,11 грн. збитки від інфляції. (т. 3 а/с 22)

Обґрунтовуючи зазначену заяву позивач посилався на те, що за період з липня 2017р. по серпень 2017р. відповідачу, були надані послуги на утримання ангару - ІАС на загальну суму 306 825,60 грн. Відповідач за отримані послуги за вказаний період розрахувався лише частково, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість за період з липня 2017р. по серпень 2017р. в сумі 28 160,40 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем з врахуванням цієї заяви за період з липня 2015р. по серпень 2017р. становить - 559 671,73 грн.

Вказану заяву прийнято місцевим господарським судом до розгляду, подальший розгляд даної справи здійснювався з її врахуванням.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 у справі №910/14572/17 позов задоволено, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" на користь державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" 559 671,73 грн. основного боргу, 79 159,61 грн. пені, 41 958,53 грн. - 3% річних, 153 396,11 грн. збитків від інфляції.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Позивач у відзиві просив колегію суддів залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 у справі №910/14572/17 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

15.12.2017 набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до пункту 9 частини 1 перехідних положень Господарського процесуального кодексу України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника (ч.3 ст. 56 ГПК України). Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст. 58 ГПК України).

До судового засідання з'явився уповноважений представник відповідача.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом та не направив належним чином уповноваженого на здійснення представництва юридичної особи представника до судового засідання. Про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що явка сторін по справі обов'язковою не визнавалась, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду судового рішення за наявними матеріалами справи за присутності представника відповідача.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутнього представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 у даній справі залишити без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 09.07.2015р. між позивачем (балансоутримувачем) та відповідачем (орендарем) був укладений договір №02.5-14/1-53 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Відповідно до п.п. 1.1.4 п.1.1 вказаного договору в редакції, викладеній в п.1 додаткової угоди № 2 від 09.09.2015р. до договору, відповідач зобов'язався відшкодовувати позивачу вартість наступних послуг на утримання ангару- ІАС:

- обслуговування електрообладнання та колодок ангару персоналом дії МАБ;

- закріплення за ангаром пожежного автомобіля служби аварійно-рятувального та протипожежного забезпечення польотів:

- чергування в ангарі буксирувальника служби спецтранспорту;

- технічне обслуговування вогнегасників (ОУ-25 - 23 шт.; ОУ-40О - 2 шт.);

- прибирання ангару персоналом клінінгової компанії;

- технічне обслуговування центральних воріт для ПС ангару і чотирьох кран- балок;

- технічне обслуговування автоматичних секційних воріт ангару, розташованих збоку ангару;

- технічне обслуговування витяжної вентиляційної системи ангару, двох припливних установок та

- трьох вентиляційних систем прибудови до ангару;

- обслуговування обладнання автоматизації технологічних процесів теплового пункту ангару;

- обслуговування системи опалення в ангарі.

Сплата за послуги здійснюється відповідачем з 09.07.2015р. - з дати підписання сторонами акту № 1 приймання-передачі державного майна до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, № 1708 від 24.06.2015р. (п. 1.3 договору в редакції, викладеній в п.2 додаткової угоди № 2 від 09.09.2015р. до договору ).

Відповідно до п. 1.5 договору визначено, що розмір оплати за послуги залежить від фактичного їх об'єму, тарифів та витрат балансоутримувача, пов'язаних із обсягом послуг в період їх надання, якості послуг та інших випадків, передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до п. 2.1.1 та п. 2.1.6 договору № 02.5-14/1-53 від 09.07.2015р. позивач зобов'язався надавати відповідачу визначені договором послуги; щомісяця, до 10 числа, наступного за звітним, виставляти відповідачу рахунок за надані послуги за звітний місяць та складати акт приймання-здачі виконаних послуг, який є контролюючим та звітним документом сторін щодо надання-отримання послуг та їх якості.

Відповідач зобов'язався своєчасно здійснювати розрахунки за надані послуги (п. 2.2.1 договору).

Відповідно до п.2.2.2 вказаного договору, відповідач щомісяця, з 10 числа місяця, що слідує за звітним, самостійно одержує в бухгалтерії позивача рахунок, акт приймання-здачі виконаних послуг та раз в рік рахунок на оплату земельного податку, згідно пункту 1.1.3 договору. Сплата рахунку здійснюється відповідачем до 20-го числа того ж місяця. Підписаний акт приймання-здачі виконаних послуг відповідач зобов'язаний повернути в бухгалтерію позивача протягом 5-ти робочих днів з дати його отримання або надати в цей строк вмотивовану відмову від його підписання. Якщо протягом 5-ти робочих днів акт приймання - здачі виконаних послуг не буде повернутий позивачу та не надана в цей строк вмотивована відмова від його підписання, він вважається підписаним сторонами. Акт приймання-здачі виконаних послуг підписується керівниками сторін або призначеними керівниками повноважними особами (за умови надання документів про надання таких повноважень). Підписання акту приймання-здачі виконаних послуг відповідачем є підтвердженням відсутності претензій до якості наданих послуг.

На виконання умов п.2.1.1 договору, позивачем в період з липня 2015 року по червень 2017 року були надані відповідачу послуги, передбачені п.п.1.1.4 п.1.1 договору в редакції, викладеній в п.1 додаткової угоди № 2 від 09.09.2015р. до договору (із змінами), що підтверджується актами приймання-здачі виконаних послуг.

Вказані послуги були надані на загальну суму 3 483 214,93 грн. за період з липня 2015 року по червень 2017 рік. Натомість, відповідач розрахувався за надані послуги лише частково, що підтверджено матеріалами справи, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість в розмірі 531 511,33 грн. (детальний розрахунок частково сплачених послуг із зазначенням часткових оплат наведений у позові т. 1 а/с 7)

В подальшому, у заяві про збільшення позовних вимог, яка подана до суду - 05.10.2017, позивач послався на те, що за період з липня 2017р. по серпень 2017р. відповідачу були надані послуги на утримання ангару - ІАС на загальну суму 306 825,60 грн. Відповідач за отримані послуги за вказаний період розрахувався лише частково, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість за період з липня 2017р. по серпень 2017р. в сумі 28 160,40 грн.

Таким чином, загальна сума боргу відповідача перед позивачем, яка пред'явдена до стягнення за період з липня 2015р. по серпень 2017р. становить 559671,73 грн. (детальний розрахунок частково сплачених послуг із зазначенням часткових оплат за вказаний період приєднаний до цієї заяви т. 3 а/с 28)

Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. ( ст. 901 ЦК України ).

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання ( неналежне виконання ). ( ст. 610 ЦК України ).

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України ).

Суд першої інстанції, встановивши вищенаведені обставини, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи та заперечення обох сторін, визнав позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Не погоджуючись із висновками суду першої інстанції, відповідач у доводах апеляційного оскарження наголошує на тому, що акти приймання - здачі виконаних послуг підтверджують лише відсутність у сторін претензій до якості наданих послуг, однак, акти не є допустимими доказами відсутності претензій до обсягу (кількості) послуг. Скаржник стверджує, що позивач надавав відповідачеві послуги не в повному обсязі, визначеному договором, відповідно це призвело до того, що відповідач не підписував акти приймання - здачі виконаних послуг та оплачував їх частково.

Крім того, скаржник звертає увагу, що свої претензії щодо кількості наданих послуг відповідач неодноразово доводив до позивача, у тому числі, шляхом зазначення про це уповноваженою особою на актах виконаних послуг, наданих позивачем. Також відповідач пояснює, що він у відповідності до п. 1.6 договору направляв позивачеві акти-претензії стосовно кількості надання послуг, також були направленні окремі листи.

Так, відповідач за перші п'ять місяців дії договору направив позивачу два листи від 12.10.2015, від 18.12.2015 (т. 3 а/с 5,6) у яких вказано про недопустимість виставлення рахунків за послуги, які фактично не надаються.

В подальшому, листом від 10.02.2016 (т. 3 а/с 7) відповідач пояснює, що вкотре звернувся до позивача про надання послуг не в повному обсязі та, серед іншого, зазначив, що з огляду на те, що отримані від позивача рахунки та листи свідчать про те, що сторони по-різному трактують умови договору, існує необхідність проведення переговорів та внесення змін у договір. Однак, позивачем такі пропозиції не було прийнято. Таким чином, відповідач здійснював оплату послуг, які, на його думку, фактично надані позивачем. Відтак, відповідач вважає, що наявні у матеріалах справи акти приймання - здачі виконаних послуг не є допустимими доказами відсутності претензій щодо обсягу (кількості) послуг, що надавались позивачем.

Позивач, заперечуючи наведені доводи апеляційного оскарження відповідача наголосив, що починаючи з лютого 2016 року відповідач почав направляти позивачу акти - претензії, які не містили жодних обґрунтувань та доказів, що підтверджують неналежне виконання позивачем умов договору, а тому у відповідності до п. 2.2.2 договору акти приймання-здачі виконаних послуг вважаються підписаними обома сторонами.

Також у відповідях на акти - претензії позивач наголошував відповідачу, що відшкодування вартості послуг на утримання Ангару розраховано та встановлено на підставі річних обсягів робіт і послуг та приведено до середньомісячної вартості.

Колегія суддів, враховуючи доводи апеляційного оскарження відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, зокрема, акти приймання - здачі виконаних послуг, рахунки фактури, листи, акти-претензії щодо отримання послуг, відповіді на претензії, не приймає до уваги доводи апеляційного оскарження відповідача, виходячи з наступного.

Як слідує з наявних у справі доказів, відповідачем в різні періоди не сплачувались наступні види послуг: чергування в ангарі буксирувальника служби спецтранспорту (грудень 2015 року на загальну суму 34 716,00 грн.), технічне обслуговування вогнегасників (ОУ-25 - 23 шт.; ОУ-40О - 2 шт.) (липень-грудень 2016 року, червень 2017 року на загальну суму - 9 214,80 грн.), технічне обслуговування центральних воріт для ПС ангару і чотирьох кран- балок (грудень 2015 року по вересень 2016 року на загальну суму - 331 584,00 грн.), технічне обслуговування автоматичних секційних воріт ангару, розташованих збоку ангару (грудень 2015 року по липень 2016 року на загальну суму 15 417,60 грн.), технічне обслуговування витяжної вентиляційної системи ангару, двох припливних установок та трьох вентиляційних систем прибудови до ангару (липень 2015 року по жовтень 2016 року на загальну суму 40 776,77 грн.), обслуговування обладнання автоматизації технологічних процесів теплового пункту ангару (липень-серпень 2015 року, травень-серпень 2016 року, травень-серпень 2017 року на загальну суму 10626,50 грн.), обслуговування системи опалення в ангарі (липень-серпень 2015 року, травень-липень 2016 року, травень-серпень 2017 року на загальну суму 107 798,64 грн.).

Досліджуючи акти приймання-здачі виконаних робіт, які відповідач відмовився підписувати, колегія суддів встановила, що такі є не підписаними з боку підприємства відповідача, та, при цьому, містять письмові відмітки відповідача, які скріплені його печаткою, стосовно того, які види послуг приймає та оплачує відповідач.

Пунктом 1.6 договору сторонами погоджено, що при порушенні балансоутримувачем умов договору щодо ненадання або надання не в повному обсязі послуг, зниження їх якості, сторони протягом двох календарних днів після порушення укладають та підписують Акт-претензію, в якому зазначаються терміни, види відхилення показників у наданні послуг, тощо. Балансоутримувач протягом трьох робочих днів після підписання Акту-претензії вирішує питання про перерахунок платежів або видає орендарю обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій. Спори щодо задоволення претензій вирішуються у суді. Орендар має право на досудове вирішення спору шляхом задоволення пред'явленої претензії.

Тобто, вказаним пунктом 1.6 договору, сторонами встановлено порядок, строки, підстави оформлення акту-претензії та наслідки її підписання чи відмови у підписанні.

Як свідчать матеріали справи, починаючи з лютого 2016 року відповідач почав направляти позивачу листи та акти - претензії із зазначенням у них послуг, які на думку відповідача, позивачем не було надано за поточний місяць і відповідно чому оплату здійснено у меншому розмірі, тобто, як зазначено відповідачем, за фактично надані послуги. (т. 3 а/с 5-17)

В свою чергу, позивачем на вказані претензії було надіслано відповідачеві відповіді на акти-претензії (т. 3 а/с 50-97), у яких позивачем зазначено про відмову у підписані актів-претензії, з посиланням на відсутність будь-яких доказів, що підтверджують неналежне виконання позивачем умов договору за відповідні періоди, внаслідок чого акти здачі-приймання робіт вважаються підписаними обома сторонами у відповідності до п. 1.6 та п.2.2.2 договору.

Колегія суддів, враховуючи вказані відповідачем зауваження, дослідивши зазначене між сторонами листування, встановила, що дійсно відповідач направляв примірники актів-претензій щодо кількості наданих послуг позивачеві, однак, у даних спірних правовідносинах має місце відповідність оформлення актів-претензій умовам п. 1.6 договору. Зокрема, важливим є факт що вказаним пунктом договору передбачено складання акту - претензії протягом двох днів після порушення, в якому обов'язково зазначаються терміни, види відхилення показників у наданні послуг, тощо. Вказаний договірний порядок складання актів-претензій сторонами не дотримано, відтак, наявні у матеріалах справи акти-претензії не можуть слугувати належним та допустимим доказом в розумінні закону та договору щодо надання послуг не у повному обсязі. Саме лише надсилання цих актів із зазначеними зауваженнями стороні не підтверджує часткове надання послуг позивачем.

Відповідно до п.2.2.2 вказаного договору, відповідач щомісяця, з 10 числа місяця, що слідує за звітним, самостійно одержує в бухгалтерії позивача рахунок, акт приймання-здачі виконаних послуг та раз в рік рахунок на оплату земельного податку, згідно пункту 1.1.3 договору. Сплата рахунку здійснюється відповідачем до 20-го числа того ж місяця. Підписаний акт приймання-здачі виконаних послуг відповідач зобов'язаний повернути в бухгалтерію позивача протягом 5-ти робочих днів з дати його отримання або надати в цей строк вмотивовану відмову від його підписання. Якщо протягом 5-ти робочих днів акт приймання - здачі виконаних послуг не буде повернутий позивачу та не надана в цей строк вмотивована відмова від його підписання, він вважається підписаним сторонами.

Відтак, наведеним п.2.2.2 договору визначено порядок підписання актів приймання-здачі виконаних послуг та порядок надання вмотивованої відмови у його підписанні.

Як було зазначено вище, акти приймання-здачі виконаних послуг не підписані з боку відповідача, в той же час, матеріали даної справи не містять вмотивованої відмови з підтверджуючими доказами від його підписання. Порядок складання актів-претензій у відповідності до п. 1.6 договору сторонами також не дотримано.

Таким чином, за результатом сукупного дослідження наявних у матеріалах справи доказів, враховуючи вимоги п. 2.2.2 договору, колегія суддів дійшла висновку, що акти приймання-здачі виконаних послуг вважаються підписаними обома сторонами, а послуги наданими у тому об'ємі, що зазначені у актах та підлягають оплаті у повному обсязі.

Доводи апеляційного оскарження відповідача в цій частині колегія суддів не приймає до уваги, визнає їх такими, що не спростовує вищевикладеного.

Серед іншого, скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, а саме стверджує про те, що судом неправильно з порушенням ст. 22 ГПК України прийнято заяву позивача про збільшення позовних вимог. На думку відповідача, цією заявою позивач збільшив не розмір позовних вимог, а змінив предмет позову, оскільки збільшення суми до стягнення здійснено за рахунок нового боргового періоду з липня 2017 року по серпень 2017 року, а первісні вимоги стосувалися іншого боргового періоду по червень 2017 року. При цьому, відповідач стверджує, що дана заява подана після початку розгляду справи по суті.

Щодо названого процесуального зауваження скаржника колегія суддів вважає за необхідне відзначити про наступне.

Відповідно до приписів частини четвертої статті 22 ГПК України, в редакції чинній на момент прийняття судового рішення по справі, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно з пунктами 3.10-3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертоюстатті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. При цьому питання щодо повернення зайво сплаченої суми судового збору у зв'язку із зменшенням позовних вимог вирішується господарським судом на загальних підставах і в порядку, визначеному законодавством. Якщо ж до заяви про збільшення розміру позовних вимог не додано доказів сплати суми судового збору у встановленому порядку та розмірі (з урахуванням такого збільшення), то відповідна заява повертається господарським судом на підставі пункту 4 частини першої статті 63 ГПК, а у разі якщо відповідні недоліки виявлено після прийняття господарським судом заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд стягує несплачені в установленому порядку та розмірі суми судового збору за результатами розгляду справи на підставі статті 49 ГПК.

ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові пленуму.

Враховуючи вищенаведені приписи процесуального закону, що були чинними на момент прийняття судового рішення по справі, колегія суддів дослідивши заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог (що подана 05.10.2017), дійшла висновку, що зазначена заява відповідає ст. 22 ГПК України та правомірно прийнята судом першої інстанції. Колегія суддів, надаючи оцінку наведеному, виходить з того, що у розумінні ст. 22 ГПК України збільшенням розміру позовних вимог є збільшення суми позову за тією ж вимогою, яку було заявлено у позовній заяві, в свою чергу, у позовній заяві позивачем було також заявлено вимоги про стягнення основного боргу, пені, 3 % річних та інфляційних втрат. До того ж, згідно приписів частини четвертої статті 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, а не до початку розгляду справи по суті, як на тому наполягає відповідач. Відтак, порушення норм процесуального права у даному випадку не вбачається.

Окрім стягнення основного боргу, позивачем заявлено до стягнення 79 159,61 грн. пені, 41 958,53 грн. - 3% річних та 153 396,11 грн. збитки від інфляції. (згідно заяви про збільшення позовних вимог т. 3 а/с 22), що обраховані на суму боргу - 559 671,73 грн., яка утворилась за період з липня 2015 року по серпень 2017 року.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, за оцінкою колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 41 958,53 грн. та 153 396,11 грн. інфляційних втрат.

Пунктом 4.2 договору № 02.5-14/1-53 від 09.07.2015 р. передбачено, що в разі несвоєчасної оплати отриманих Послуг, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожний календарний день прострочення платежу.

У відповідності до п. 4.2 договору позивачем заявлено до стягнення 79 159,61 грн. пені, згідно розрахунку з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог. (т. 3 а/с 28)

Відповідач наголошує про те, що пеня розрахована невірно з порушенням річного строку позовної давності та шести місяців за які пеня може бути нарахована.

Колегія суддів визнає необґрунтованими вказані посилання скаржника, оскільки згідно розрахунку похідних вимог, в тому числі і пені, вбачається, що позивачем при обрахуванні пені, враховано вірні періоди прострочення, часткові оплати боргу, пеня нарахована по кожному акту окремо, порушення приписів ч. 6 ст. 232 ГК України не встановлено.

Більше того, попри те, що відповідач неодноразово наголосив на неправильному обрахуванні 3 % річних, інфляційних втрат та пені, ним не надано контррозрахунку похідних вимог та не наведено жодних конкретних зауважень стосовно наявного розрахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 79 159,61 грн. пені, 41 958,53 грн. - 3% річних та 153 396,11 грн. збитків від інфляції.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 252, 267-270, 275, 276, 281-285 та Розділом ХІ "Перехідних положень" Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 у справі №910/14572/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 у справі №910/14572/17 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14572/17.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено та підписано - 19.01.2018.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Т.І. Разіна

Л.В. Чорна