РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2018 р. Справа № 918/670/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді Тимошенко О.М.

судді Коломис В.В. ,

судді Огороднік К.М.

при секретарі Саган І.О.

за участю представників сторін:
від позивача - не з`явився

від відповідача - Алексійчук О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Військової частини НОМЕР_1 на рішення господарського суду Рівненської області від 20.11.17 р. у справі № 918/670/17

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ)

до Військової частини НОМЕР_1

про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою

ВСТАНОВИВ:
Рішенням господарського суду Рівненської області від 20.11.2017 року у справі №918/670/17 (суддя Войтюк В.Р.) позов задоволено. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) 11 431 (одинадцять тисяч чотириста тридцять один) грн. 35 коп. шкоди в порядку регресу та 1 600 (одну тисячу шістсот) грн. витрат по оплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач Військової частини НОМЕР_1 звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Рівненської області норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що вина ОСОБА_1 не підтверджується постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.07.2014 року по справі 3752/10900/14-п. Тому, вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову щодо відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною витратою.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та надав свої пояснення.

Позивач письмового відзиву на апеляційну скаргу не подав, в судове засідання не з`явився.

Слід зазначити, що 15 грудня 2017 року набрав чинності новий Господарський процесуальний кодекс України. Згідно підпункту 9 пункту 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (редакція від 15.12.2017р.) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відтак, розгляд апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 на рішення господарського суду Рівненської області від 20.11.2017 року у справі №918/670/17 здійснюється за правилами ГПК України в редакції від 15.12.2017 року, про що сторони повідомлено в судовому засіданні.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

04 липня 2014 року о 15 годині 00 хвилин на Московській площі в місті Києві, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу - автомобіля "УРАЛ", реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить Військовій частині НОМЕР_3 під керуванням фізичної особи ОСОБА_1 та транспортного засобу - автомобіля "Шевроле", реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням фізичної особи ОСОБА_2 .

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року у справі № 752/10900/14-п ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні вказаного ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 6).

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Вищевказана постанова Голосіївського районного суду м. Києва у встановленому законом порядку не оскаржувалася, а тому набрала законної сили.

Відповідно до пунктів 34.1, 34.2. статті 34 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

На виконання пункту 34.2 вказаної статті, позивачем замовлено оцінку автомобіля "Шевроле" реєстраційний номер НОМЕР_4 та проведено огляд вказаного транспортного засобу. Відповідно до звіту № 670 про оцінку автомобіля, встановлено вартість відновлюваного ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників автомобіля "Шевроле" яка складає 12 863 грн. 22 коп. (а.с. 9 - 13). Також, представником позивача та власником транспортного засобу, що зазнав пошкоджень в результаті дорожньо-транспортної пригоди, експертом-оцінювачем Кузьміком С.П. складено Протокол огляду транспортного засобу, в якому вказані виявлені пошкодження автомобіля "Шевроле" (а.с. 14).

Відповідно до пункту 35.1. статті 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з до п.п. "а" п. 41.1 ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

На виконання вказаних приписів ОСОБА_2 подав позивачу заяву від 18 вересня 2014 року про виплату страхового відшкодування по страховому випадку, що мав місце 04 липня 2014 року (а.с.19).

Відповідно до звіту № 670 про оцінку автомобіля сума грошових коштів у розмірі 10 719 грн. 35 коп. та 712 грн. 00 коп., виплачена регламентна виплата потерпілій особі ОСОБА_2 , що підтверджується платіжними дорученнями від 23 вересня 2014 року № 7334 та 08 жовтня 2014 року № 1/24238. Належним чином засвідчені копії вказаних документів містяться в матеріалах справи (а.с. 20).

Позивач звернувся до відповідача з претензією № б/н від 24 квітня 2017 року, в якій викладена вимога компенсувати в порядку регресу в місячний термін суму страхового відшкодування в розмірі 11 431 грн. 35 коп. (а.с. 25). Претензія обґрунтована нормами статті 38.1.1. Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно якої Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Вказана претензія відповідачем залишена без задоволення.

У зв`язку із нездійсненням відповідачем добровільної оплати шкоди в порядку регресу позивач звернувся з даним позовом до господарського суду.

Місцевий господарський суд за результатами розгляду спору прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Статтею 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно положень статті 29 вказаного Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленого законодавством.

Як досліджено вище позивач здійснив виплату страхового відшкодування потерпілій особі у сумі 11 431 грн. 35 коп.

Згідно частини 1 статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом.

У підпункті 33.1.4. пункту 33.1. статті 33 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Згідно з до п.п. "а" п. 41.1 ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Стаття 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно ч. 1 ст. 1197 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Наявність вини ОСОБА_1 в порушенні правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження застрахованого транспортного засобу, встановлена постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року.

Обов`язок страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у разі настання страхового випадку відшкодувати шкоду, заподіяну внаслідок ДТП майну третьої особи, встановлений п. 22.1 ст. 22. Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відповідно до ст. 9 Закону страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.

Відповідно до підпункту ґ) підпункту 38.1.1. пункту 38.1. статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

З огляду на викладене позивач має право на отримання відшкодування в порядку регресу здійсненої регламентної виплати .

Статтею 1187 Цивільного кодексу України визначено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 Цивільного кодексу України.

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, громадянин ОСОБА_1 перебував на службі у військовій частині НОМЕР_1 під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, а транспортний засіб за участю якого сталась дорожньо-транспортна пригода належить відповідачу.

Частиною 1 статті 1172 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Твердження апелянта про те, що вина ОСОБА_1 не підтверджується постановою Голосіївського районного суду м. Києва, судом до уваги не приймається. Апелянт звертає увагу, що в постанові зазначено транспортний засіб - автомобіль "УРАЛ" д.н.з НОМЕР_5 в той час як ОСОБА_1 керував автомобілем "УРАЛ" д.н.з. НОМЕР_2 на підставі дорожного листка № 1685. Зазначена обставина не спростовує вину водія, оскільки з тексту постанови суду вбачається, що вина правопорушеника у вчиненні ДТП підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 04.07.2014 р., схемою місця ДТП, поясненнями учасників ДТП та фотознімками. Зазначені докази скаржником не спростовані, а тому посилання лише на відмінність цифр у номерному знаці автомобіля не може розцінюватись як спростування вини особи.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про відсутність правових підстав для стягнути з відповідача 2 000 грн. 00 коп. витрат на послуги адвоката, з огляду на наступне.

Частиною 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 5 ст. 49 ГПК України).

Згідно статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Пунктом 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.10.2013 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" зазначено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п`ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У відповідності до абзацу третього пункту 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/973 від 14.12.2007 Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права, за яким у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п`ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Так як місцевим судом встановлено, що адвокат не подав свідоцтва про право на здійснення адвокатської діяльності, не подав доказ перерахування грошових коштів за послуги адвоката, договір про правову допомогу також відсутній, то відповідно, суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для віднесення вищевказаних витрат у розмірі 2 000 грн. 00 коп. до судових витрат.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 20.11.2017 ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 20.11.2017 року у справі № 918/670/17 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку, встановленому ст.ст. 287-291 ГПК України.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Огороднік К.М.