ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2018 р.Справа № 922/3594/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Чистякової І.О.

при секретарі судового засідання Сінченко І.В.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Вовчанське лісове господарство", м. Вовчанськ
до Фізичної особи - підприємця Калініченко (Орда) Яни Миколаївни, с. Новоселівка
про стягнення 29928,88 грн.
за участю :

позивача - представника Шкурупій Ю.О., довіреність №б/н від 25.12.2017;

відповідача - адвоката Демура І.Б., свідоцтво ДН №4882 від 27.09.2017

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Вовчанське лісове господарство" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача - Фізичної особи - підприємця Орди Яни Миколаївни заборгованості в сумі 29928,88 грн., в тому числі втрати від інфляції у розмірі 15929,08 грн.

Позовні вимоги вмотивовано невиконанням відповідачем умов усного договору щодо оплати вартості поставленого товару згідно специфікації-накладної № 009171 від 12.08.2013 за товарно - транспортною накладною №054502 від 12.08.2013 на суму 12600,00 грн. та товарно - транспортною накладною №054503 від 12.08.2013 на суму 900,00 грн., у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 13500,00 грн., а також за порушення грошового зобов'язання відповідачу нараховано заявлені до стягнення інфляційні втрати у розмірі 15929,08 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25 жовтня 2017 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 14 листопада 2017 року о 10:00 годині. Цією ж ухвалою суду витребувано у сторін додаткові докази.

Представник відповідача 14.11.2017 надав відзив на позовну заяву (вх. №37536), який судом долучено до матеріалів справи.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти позову, зокрема посилаючись на те, що у товарно - транспортній накладній №054502 від 12.08.2013 та у товарно - транспортній накладній №054503 від 12.08.2013 замовником та вантажоодержувачем є Орда Яна Миколаївна, а не Фізична особа - підприємець Орда Яна Миколаївна, а також в них значиться, що товар отримав невідома відповідачу особа - Буркота, а не Фізична особа - підприємець Орда Яна Миколаївна. Крім того, зазначає, що специфікація - накладна №009171 від 12.08.2013 не містить жодного посилання на Фізичну особу - підприємця Орду Яну Миколаївну та на суму 13500,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14 листопада 2017 року розгляд справи відкладено на 28 листопада 2017 року о 12:00 годині.

28 листопада 2017 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшла заява про застосування позовної давності (вх. №39734), яка судом приєднана до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28 листопада 2017 року розгляд справи відкладено на 20 грудня 2017 р. о 10:30 год.

15.12.2017 набув чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" №2147-VIII від 03.10.2017, яким ГПК України викладено в новій редакції.

У відповідності до п.п.9 п.1 Розділу XI Перехідних Положень ГПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ГПК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20 грудня 2017 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання на 17 січня 2018 року о 10:00 год.

Позивач в судовому засіданні 17.01.2018 підтримав позов.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та просив суд застосувати позовну давність.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, суд встановив наступне.

30.11.2006 Орда Яна Миколаївна набула статус фізичної особи - підприємця, про що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься запис про проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця.

Станом на час розгляду справи Орда Яна Миколаївна змінила прізвище на Калініченко та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відповідну інформацію щодо нового прізвища відповідача - Калініченко Яна Миколаївна.

Як вбачається з матеріалів справи 12 серпня 2013 року згідно товарно - транспортної накладної № 054502 позивач (надалі - Постачальник) поставив відповідачу (надалі - Покупець) товар на загальну суму 12600,00 грн. та згідно товарно - транспортної накладної №054503 Постачальник поставив Покупцю товар на загальну суму 900,00 грн.

Всього відповідачу було поставлено товар за вищезазначеними товарно - транспортними накладними на загальну суму 13500,00 грн.

Факт поставки товару за вищезазначеними товарно - транспортними накладними на загальну суму 13500,00 грн. визнається відповідачем у відповіді на претензію, яку позивач отримав 11.03.2016 року.

Таким чином, доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву стосовно того, що він не отримував товар на суму 13500 грн. за вказаними вище товарно - транспортними накладними спростовано матеріалами справи.

Також, з матеріалів справи вбачається, що у відповіді на претензію, яку позивач отримав 11.03.2016 року, відповідач не визнає свою заборгованість за отриманий товар та вказує про його повну оплату.

Проте, відповідачем не надано доказів оплати товару, отриманого за товарно - транспортними накладними № 054502 та №054503 від 12.08.2013.

До матеріалів справи позивачем був наданий прибутково касовий ордер №731 від 15.07.2013 на суму 8423,50 грн., прибутково касовий ордер №752 від 22.07.2013 на суму 3000,00 грн., прибутково касовий ордер №790 від 30.07.2013 на суму 2000,00 грн., прибутково касовий ордер №972 від 10.09.2013 на суму 8679,43 грн., прибутково касовий ордер №975 від 11.09.2013 на суму 3000,00 грн. та прибутково касовий ордер №37 від 21.01.2014 на суму 6000,00 грн.

Проте, з вищевказаних прибутково касових ордерів не вбачається, що оплата була здійснена відповідачем за поставку товару саме за вказаними вище товарно - транспортними накладними. Крім того, представник відповідача заперечував в судовому засіданні про здійснення оплати товару за складеними позивачем прибутково касовими ордерами, які додані до матеріалів справи.

Таким чином, заборгованість відповідача по оплаті товару отриманого за товарно - транспортними накладними № 054502 та №054503 від 12.08.2013 становить 13500 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес способами, що встановлені договором або законом.

Статтею 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною 1 ст. 181 Господарського суду України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Дії сторін (передача продавцем товару покупцю за накладною, прийняття товару покупцем) свідчать про виникнення між ними правовідносин поставки.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір поставки у спрощений спосіб.

Згідно із ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Судом встановлено, що позивачем за договором поставки, укладеним сторонами у спрощений спосіб, було поставлено відповідачу товар на загальну суму 13500,00 грн.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

У п.1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Частиною першою ст. 222 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законі інтереси інших суб'єктів, поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Отже, відповідач за поставлений позивачем товар мав розрахуватися негайно після його прийняття, а саме не пізніше 12.08.2013 року.

Згідно з приписами ст. 193 Господарського кодексу України та ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України цивільні та господарські зобов'язання мають бути виконані належним чином відповідно до закону та договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевказані обставини та приймаючи до уваги те, що відповідач не надав суду доказів на спростування наявної перед позивачем заборгованості, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача про стягнення заборгованості в сумі 13500,00 грн. правомірна та обґрунтована.

Стосовно доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву про те, що замовником та вантажоодержувачем є Орда Яна Миколаївна, а не Фізична особа - підприємець Орда Яна Миколаївна, а тому спір не підлягає розгляду господарським судом, суд зазначає наступне.

Згідно ч.3 ст. 13, ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

Відповідачем не доведено, що товар за вказаними вище товарно - транспортними накладними було ним отримано для власних потреб, не пов'язаних із здійсненням відповідачем підприємницької діяльності, а тому враховуючи вказане та те, що з 30.11.2006 року відповідач набув статус фізичної особи - підприємця, позовні вимоги пред'явлено саме до Орди Яни Миколаївни як фізичної особи - підприємця, суд вважає, що дана справа підлягає розгляду господарським судом Харківської області.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності.

Пунктом 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 Цивільного кодексу України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями частин 3, 4 ст.267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте у п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", господарським судам України роз'яснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як вже вище встановлено судом, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором поставки, який укладено у спрощений спосіб, не сплатив грошові кошти за отриманий товар, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 13500,00 грн., яка на теперішній час залишається непогашеною. Отже, у даному випадку право позивача є порушеним, позовні вимоги є обґрунтованими та позивач звернувся до суду для захисту свого порушеного права 20.10.2017.

Проте, перебіг позовної давності щодо вимог про сплату заборгованості у розмірі 13500,00 грн. почався з 13.08.2013, а тому на момент звернення позивача з даним позовом до суду сплила загальна позовна давність, про застосування якої заявлено відповідачем, при цьому позивачем не наведено причин пропущення позовної давності, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення 13500 грн.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 15929,08 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п. 5.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", господарським судам України роз'яснено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

За таких обставин та враховуючи те, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення коштів в сумі 13500 грн., у зв'язку зі спливом позовної давності, то відповідно позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 15929,08 грн., які обчислено позивачем на суму боргу 13500 грн. не підлягають задоволенню.

Щодо решти частини позовних вимог в сумі 499,80 грн., то суд також відмовляє в їх задоволенні, оскільки позивачем взагалі необгрунтовано вказаний розмір позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 129 ГПК України, відповідно до якої судовий збір у разі відмови в позові покладається - на позивача. У зв'язку з чим, витрати зі сплати судового збору в сумі 1600,00 грн. покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, ст. 193 Господарського кодексу України, статтями 15, 16, 216, 256, 257, 261, 267, 525, 526, 610, 611, 612 Цивільного кодексу, статтями 4, 20, 73, 74, 77, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 22.01.2018 р.

Суддя І.О. Чистякова