Господарський суд
Житомирської області
______________________________________________________________________
_____________________________________________________________________________
УХВАЛА

"16" січня 2018 р. Справа № 906/1071/17.

Господарський суд Житомирської області у складі:

Судді: Шніт А.В., розглядаючи справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Група Еко"

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "ДФУ АГРО"

про стягнення 516166,84грн

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 17/9 від 25.09.2017;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність від 25.08.2017;

ОСОБА_3, довіреність від 25.08.2017

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 516166,84грн.

Господарським судом ухвалою від 06.12.2017 порушено провадження у справі №906/1071/17, розгляд справи призначено на 19.12.2017 та зобов'язано сторони надати суду відповідні докази.

15.12.2017р. набрали чинності зміни до Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), внесені Законом України №2147-VIII від 03.10.2017, відповідно до підпункту 9 пункту 1 Перехідних положень якого, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим, ухвалою суду від 19.12.2017 постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; визначено стадію розгляду справи - підготовче засідання та призначено проведення підготовчого засідання на 16.01.2018.

19.12.2017 і 20.12.2017 до суду від відповідача надійшла заява від 14.12.2017 про залишення позову без розгляду. Дана заява обґрунтована наявністю застереження у п.7.8 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.11.2015, на підставі якого виникли спірні правовідносини. В якості правових підстав відповідач посилається на п.7 ч.1 ст.226 ГПК України.

Представники відповідача в засіданні суду 16.01.2018 клопотання про залишення позову без розгляду підтримали з підстав, викладених у заяві від 14.12.2017.

Представник позивача в судовому засіданні 16.01.2018 надав письмове заперечення на заяву про залишення позову без розгляду. Просив суд відмовити в її задоволенні, оскільки вважає останню безпідставною.

Дослідивши заяву ТОВ "ДФУ АГРО" від 14.12.2017 про залишення позову без розгляду, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні з наступних підстав.

Дійсно, за змістом п.7 ч.1 ст.226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Так, у матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу нерухомого майна від 27.11.2015, яким позивач, у тому числі, обґрунтовує позовні вимоги, згідно п.7.8 якого усі спори, розбіжності чи вимоги, що виникають з цього договору або у зв'язку з ним, зокрема, щодо його тлумачення, виконання, порушення, припинення або недійсності, підлягають вирішенню у Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті України відповідно до його Регламенту.

При цьому, варто зауважити, що сторонами вказаного вище договору є Товариство з обмеженою відповідальністю "ДФУ АГРО" (відповідач у даній справі) та Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄВРОІНВЕСТ АЛЬЯНС". Тобто, третейське застереження було укладено саме між вказаними юридичними особами.

В матеріали справи також подано договір про відступлення права вимоги (цесія) від 04.02.2017, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЄВРОІНВЕСТ АЛЬЯНС" (первісний кредитор) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Група Еко" (новий кредитор, позивач у даній справі). За змістом п.1.1 вказаного договору первісний кредитор передає належне йому право вимоги у відповідності до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.11.2015 (основний договір), а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредитору за основним договором. Тобто, за договором про відступлення права вимоги (цесія) від 04.02.2017 ТОВ "ЄВРОІНВЕСТ АЛЬЯНС" передано ТОВ "Група Еко" саме право вимоги до ТОВ "ДФУ АГРО" за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 27.11.2015.

Водночас, п.6.3 договором про відступлення права вимоги (цесія) від 04.02.2017 визначено, що усі спори, що пов'язані з цим договором вирішуються шляхом переговорів між сторонами. Якщо спір не може бути вирішений шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку, визначеному відповідним чинним законодавством України.

Відповідно до ч.1 ст.3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.2 ст.11 ГПК України).

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч.2 ст.8 Конституції України).

Згідно ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Частиною 1 статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною (ч.4 ст.4 ГПК України).

Абзацом 3 пункту 4 рішення Конституційного Суду України №1-рп/2008 від 10.01.2008 у справі №1-3/2008 визначено, що правосуддя - це самостійна галузь державної діяльності, яку суди здійснюють шляхом розгляду і вирішення в судових засіданнях в особливій, встановленій законом процесуальній формі цивільних, кримінальних та інших справ (пункт 3 мотивувальної частини Ухвали Конституційного Суду України від 14.10.1997 №44-з).

Згідно з положеннями частини першої та другої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м'якого покарання від 02.11.2004 №15-рп/2004). Тому в контексті статті 55 Конституції України органи судової влади можуть здійснювати функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та/або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин (абз.4 п.4 рішення Конституційного Суду України №1-рп/2008 від 10.01.2008 у справі №1-3/2008).

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону, є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п'ятою статті 55 Конституції України (абз.5 п.4 рішення Конституційного Суду України №1-рп/2008 від 10.01.2008 у справі №1-3/2008).

За змістом ч.5 ст.4 ГПК України угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (міжнародного комерційного арбітражу) допускається.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про третейські суди" третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом (ч.2 ст.1 Закону України "Про третейські суди").

Згідно ч.2 ст.1 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися: спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв'язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном, а також спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об'єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їх учасниками, а так само їх спори з іншими суб'єктами права України.

Арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв'язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер, чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди (ч.1 ст.7 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж").

При цьому, п.3 рішення Конституційного Суду України №15-рп/2002 від 09.07.2002 у справі №1-2/2002 визначено, що зі змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України. Так, відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта статті 13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Таким чином, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. У зв'язку з викладеним, у сторін існує виключно правова можливість, а не обов'язок звертатися до третейського суду. При цьому, обмеження права звернення до господарського суду не допускається.

Відсутність взаємної згоди саме сторін спору на його вирішення комерційним судом (арбітражем), оформленої відповідним арбітражним застереженням, незалежно від попередньої домовленості про це, виключає можливість розгляду спору таким судом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.10.2017 у справі №910/8318/16.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що третейське застереження було укладено між ТОВ "ЄВРОІНВЕСТ АЛЬЯНС" і ТОВ "ДФУ АГРО", а не між юридичними особами, котрі є сторонами спору у даній справі, а також правову природу договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.11.2015 (який, у свою чергу, містить арбітражне застереження), заперечення позивача, суд дійшов висновку, що заява відповідача від 14.12.2017 про залишення позову без розгляду не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 182, 233 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ТОВ "ДФУ АГРО" про залишення позову без розгляду від 14.12.2017.

Ухвала суду не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя ОСОБА_4

Повна ухвала складена 18.01.2018

Друк:

1 - у справу

2,3 - сторонам (рек. з повід.)