ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2018 р. Справа № 914/2946/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді М.І. Хабіб

суддів О.В. Зварич

ОСОБА_1,

за участю секретаря судового засідання Карнидал Л.Ю.

та представників сторін:

позивача ОСОБА_2В.(в режимі відеоконференції, довіреність б/н від 01.01.2018),

відповідача- Вельгоша Т.М.(посвідчення адвоката, довіреність б/н від 23.05.2016),

розглянувши апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства Спеціалізована фірма Мисфа, б/н від 03.11.2017 (вх.№01-05/5273/17 від 09.11.2017), та Товариства з обмеженою відповідальністю Транс-Сервіс-1,б/н від 27.10.2017 (вх.№01-05/5278/17 від 09.11.2017)

на рішення Господарського суду Львівської області від 05.10.2017, повне рішення складене 10.10.2017,

у справі № 914/2946/16 ( колегія суддів у складі: годовуючого судді Фартушка Т.Б., суддів Горецької З.В , ОСОБА_3Т.)

за позовом: Публічного акціонерного товариства Спеціалізована фірма Мисфа,м. Миколаїв Миколаївської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Транс-Сервіс-1, с. Ставчани Пустомитівського району Львівської області

про стягнення 540 480,80грн

та за зустрічним позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Транс-Сервіс-1, с. Ставчани Пустомитівського району Львівської області

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Спеціалізована фірма Мисфа,м. Миколаїв Миколаївської області

про: зобовязання вчинити певні дії та стягнення 140 896, 88грн збитків

ВСТАНОВИВ:

14.11.2016 ПАТ Спеціалізована фірма Мисфа звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до ТОВ Транс-Сервіс-1 про стягнення 540 480,80грн, з яких: 322 530,00грн заборгованість з орендної плати, 2 584,80грн заборгованість за електроенергію та воду, 213 366,00грн неустойка, 2 000,00грн 3% річних.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що за договором оренди № 31/12-16 від 31.12.2015 відповідачу було передано в оренду майно терміном на 1 рік. На підставі п.7.2 договору відповідач листом від 28.07.2016 повідомив позивача про дострокове розірвання договору оренди, на що позивач не заперечив ( лист від 15.08.2016). Проте акт приймання-передачі майна не був підписаний сторонами, оскільки 28.09.2016 при здійсненні заходів щодо передачі майна було встановлено, що майно перебуває у гіршому стані, ніж на момент передачі його в оренду. Позивач вказує, що відповідач продовжує користуватися орендованим майном та має заборгованість з орендної плати за період з липня 2016 року по 10 листопада 2016 року в сумі 322 530,00грн. В порушення п.2.11 договору відповідач також не сплатив за послуги із забезпечення електроенергією та водою за червень і липень 2016 року, за які його заборгованість становить 2 584.80грн. На підставі ч.2 ст. 785ЦК України позивач просив стягнути з відповідача неустойку за період з 29.09.2016 по 10.11.2016 в сумі 213 366,00грн. Крім того на підставі ст.625 ЦК України просив стягнути 3% річних за період з 06.07.2016 по 10.11.2016 в сумі 2000,00грн.

Ухвалою суду від 23.11.2016р. (суддя Долінська О.З.) позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 06.12.2016.

05.12.2016 ТзОВ Транс-Сервіс-1 подало зустрічну позовну заяву до ПАТ Спеціалізована фірма Мисфа про зобовязання прийняти майно шдяхом підписання акту приймання-передачі та про стягнення 140 896,88 грн завданих збитків (т.1, а.с. 126-134).

Вимоги за зустрічним позовом обгрунтовані тим, що позивач порушував умови п. 2.5 договору щодо забезпечення цілодобового вїзду та виїзду транспорту відповідача на територію орендованого обєкта, блокував виїзд транспортних засобів відповідача, що підтверджено висновком Інгульського ВП ГУНП у Миколаївській області від 11.07.2016 та експертним висновком Регіональної Торгово-Промислової палати Миколаївської області від 22.07.2016. Відповідач у відповідності до п.2.14 договору повідомив позивача про розірвання з 28.09.2016 договору оренди. Позивач не заперечив щодо розірвання договору з 28.09.2016, відтак договір було розірвано і він припинив свою дію. Позивачу було надіслано лист від 30.08.2016 про забезпечення на 28.09.2016 о 10.00год присутності його уповноваженої особи для передачі орендованого майна та складання відповідного акта. Проте, уповноважена особа позивача відмовилася без будь-яких причини підписувати акт і випустити транспортні засоби відповідача з території, пояснюючи це тим, що вони є заставним майном, що підтверджено експертним висновком Регіональної Торгово-Промислової палати Миколаївської області від 28.09.2016.

Відповідач стверджує, що внаслідок порушення позивачем умов договору та вчинення протиправних дій він був позбавлений можливості вчасно повернути орендоване за договором оренди № 311215-ОАН від 31.12.2015 у іншої особи ПП «Оліяр» майно навантажувач, реєстраційний № Т3565 ЛВ, у звязку з чим йому було виставлено претензію від 19.08.2016 про сплату штрафних санкцій в сумі 136 696,88грн, які він сплатив платіжним дорученням № 13277 від 27.10.2016. Крім того, за залучення Регіональної Торгово-Промислової палати Миколаївської області та надання нею експертних висновків він сплатив 4 200,00грн. Сплату коштів на загальну суму 140 896,88грн відповідач вважає збитками, завданими з вини позивача у звязку з його протиправними діями, просить їх стягнути, посилаючись на ст.611 ЦК України, ст.ст.49,147 ГК України.

Відповідач вказує, що обовязок орендаря повернути майно після припинення договору оренди кореспондується з обовязком орендодавця прийняти це майно за актом приймання-передачі. Стверджує про безпідставність відмови позивача від виконання свого обовязку щодо прийняття майна після припинення договору оренди і підписання акту приймання передачі, що порушує права відповідача, оскільки призводить до невиконання ним як орендарем свого обовязку щодо повернення майна.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 06.12.2016 у справі № 914/2946/16 (суддя Долінська О.З.) зустрічну позовну заяву прийнято для спільного розгляду з первісним позовом(т.1, а.с. 210-211).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.02.2017 (суддя Долінська О.З.)продовжено на 15 днів строк розгляду справи, а ухвалою від 13.02.2017 (суддя Долінська О.З.) призначено розгляд даної справи колегіально в складі трьох суддів( т.2, а.с., 117-119, 185-187). Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 16.02.2017 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Долінська О.З., судді Крупник Р.В., Запотічняк О.Д.( т.2, а.с. 188).

Ухвалою від 17.02.2017 справу прийнято до розгляду колегією суддів у складі: головуючий суддя Долінська О.З., судді Крупник Р.В., Запотічняк О.Д.( т.2, а.с. 190).

В подальшому склад колегії суддів неодноразово змінювався. Так, згідно з останнім протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 14.09.2017 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Фартушок Т.Б., судді Манюк П.Т., Горецька З.В. (т.3, а.с.109).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.10.2017 у справі №914/2946/16 (колегія у складі: головуючого судді Фартушка Т.Б., суддів Манюка П.Т., Горецької З.В.) первісний позов задоволено частково. Присудженодо стягнення з ТОВ Транс-Сервіс-1 на користь ПАТ Спеціалізована фірма Мисфа 218 328,00 грн основного боргу зі сплати орендної плати та 3274,92 грн судового збору. В решті вимог за первісним позовом відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено (т.3, а.с. 129-160).

При прийнятті рішення за первісним позовом суд виходив з того, що договір оренди розірвано 28.09.2016, розмір місячної орендної плати складає 74 430,00грн з ПДВ,тому підлягає до задоволення заборгованість з орендної плати за період з липня 2016 року по момент розірвання договору (28.09.2016) в сумі 218 328,00грн. В частині вимог позивача про стягнення орендної плати за період після розірвання договору суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення орендної плати за цей період, посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16.03.2016 у справі №3-64гс16, розяснення Вищого господарського суду України, викладені у постанові пленуму Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна від 29.05.2013 №12 , згідно з якими нарахування орендної плати після закінчення або дострокового розірвання договору оренди, з урахуванням положень статтей 653, 795 ЦК України, є правомірним, якщо це передбачено договором оренди. Однак, договір оренди не містить положень про те, що нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акта приймання-передачі приміщень орендодавцеві.

В частині стягнення 3% річних в сумі 2 000,00грн за порушення строків сплати оредної плати суд здійснив їх перерахунок і встановив, що розрахунок 3% річних проведено невірно, оскільки невірно визначено період існування заборгованості, та дійшов висновку, що до задоволення підлягають 3% річних в сумі 1748,49грн за період з 06.07.2016 по момент розірвання договору.

Однак, в резолютивній частині рішення не вказано про стягнення з відповідача 1748,49 грн 3% річних.

В частині стягнення 2584,80(2129,84+454,96)грн заборгованості за забезпечення обєкта оренди електроенергією та водою суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, виходячи з того, що орендар зобовязаний оплачувати ці послуги згідно з п.2.11 договору відповідно до виставлених рахунків на підставі показів лічильників фактично використаної їх кількості, проте суду не надано показів лічильників чи інших доказів фактично використаної кількості електроенергії та води.

В частині стягнення неустойки на підставі ч.2 ст.785ЦК України за період з 29.09.2016 по 10.11.2016 в сумі 213 366,00грн суд відмовив у її стягненні, посилаючись на постанову судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 19.08.2014, Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 27.10.2014 №01-06/1666/14(абз. 1 п.8), та вказав, що для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 ЦК України, суду необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обовязку не виконав. Суд встановив, що відповідач вчинив всі необхідні дії для повернення майна, проте з вини позвача обєкт оренди не був повернений позивачу.

За зустрічним позовом суд встановив, що договір оренди №311215-ОАН від 31.12.2015, укладений відповідачем з ПП «Оліяр», діяв до 23.07.2016. На підставі претензії ПП «Оліяр» від 19.08.2016 відповідач сплатив платіжним дорученням № 13277 від 27.10.2016 штрафні санкції в сумі 136 696,88грн за неповернення орендованого майна - навантажувача, реєстраційний № Т3565 ЛВ. Однак, відповідач не подав докази на підтвердження блокування виїзду чи вивозу навантажувача з орендованої у позивача території в період з 23.07.2016 по 19.08.2016. При цьому суд оцінив експертний висновок Регіональної Торгово-Промислової палати Миколаївської області від 22.07.2017 як неналежний доказ, посилаючись на те, що зазначені у ньому висновки зроблені виключно зі слів представника відповідача. Також вказав, що за відсутності доказів звернення до охорони, керівника чи інших посадових осіб позивача з проханням забезпечити виїзд (вивоз) траспорту, та відмови у наданні такого, не є свідченням неможливості виїзду (вивозу) траспорту з орендованої території перебування обєкта під охороною та закриті ворота. Відтак суд дійшов висновку про недоведеність вини позивача у неможливості виконання відповідачем умов договору оренди №311215-ОАН від 31.12.2015 щодо повернення орендованого майна та відсутність правових підстав для стягнення з позивача збитків в сумі 136 696,88грн.

В частині стягнення збитків в сумі 4200,00грн (витрати на оплату за надання Регіональною ТПП Миколаївської області експертних висновків) суд відмовив у їх задоволенні з тих підстав, що відповідачем не доведено необхідність залучення Регіональної ТПП Миколаївської області для проведення експертизи, не обгрунтовано неможливості встановлених в експертних висновках обставин в інший спосіб.

В частині вимоги за зустрічним позовом про зобовязання позивача прийняти майно шляхом підписання акту приймання-передачі суд встановив безпідставність та неправомірність ухилення позивача від виконання цього обовязку та дійшов висновку про обгрунтованість і правомірність названої вимоги та про її задоволення. Проте, в резолютивній частині рішення не вказано про задоволення цієї вимоги, вказано про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Позивач та відповідач не погодилися з рішенням суду першої інстанції, оскаржили його в апеляційному порядку.

Позивач не погодився з рішенням суду в частині відмови у стягненні неустойки в сумі 213 366,00грн, 3% річних в сумі 2000,00грн та з мотивувальною частиною рішення щодо обгрунтованості вимог відповідача за зустрічним позовом про зобовязання позивача прийняти обєкт оренди. В цій частині вважає рішення таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а також вказує на невідповіднісить висновків суду обставинам справи. Просить змінити рішення та стягнути з відповідача неустойку в сумі 213 366,00грн, 3% річних в сумі 1748,49грн та виключити з мотивувальної частини рішення висновок про задоволення вимог за зустрічним позовом про зобовязання позивача прийняти від відповідача обєкт оренди шляхом підписання акту приймання-передачі. В іншій частині рішення залишити без змін.

Позивач вважає помилковим висновком суду про те, що відповідач вжив усіх заходів щодо повернення майна та вказує, що підставою непідписання актів приймання-передачі обєкта оренди були виявлені факти його пошкодження, підтверджені протоколами інвентаризації, які позивач вважає належними доказами у справі. Посилаючись на п.4.7 договору та ч.3 ст.538 ЦК України, вважає, що він мав право зупинити виконання свого обовязку з прийняття обєкта оренди до усунення відповідачем його пошкоджень. Вважає обгрунтованими висновки суду, викладені в мотивувальній частині рішення, щодо стягнення 1748,49 грн 3% річних, проте згідно з резолютивною частиною рішення у їх задоволенні відмовлено, тому рішення в цій частині має бути змінене.

Вважає експертні висновки Регіональної Торгово-Промислової палати Миколаївської області неналежними доказами у справі, оскільки у висновках не вказані номери, дати видачі, строк дії свідоцтв про присвоєння кваліфікації судового експерта, в той час здійснювати судово-експертну діяльність експерт можи лише з тих видів судових експертиз і експертних спеціальностей, які зазначені у свідоцтві; експерти напряму контактували з відповідачем, який є зацікавленою особою, що заборонено Інструкцією, затвердженою наказом Мінюсту від 12.12.2011 № 3505/5; суд не перевірив, де закріплені повноваження ТПП надавати такі експертні висновки.

Відповідач не погодився з рішенням суду в частині стягнення за первісним позовом 218 328,00грн заборгованості з орендної плати та 1748,49 грн 3% річних та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про стягнення 140 896,88грн збитків, вважає рішення незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить в цих частинах скасувати рішення, прийняти нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити повністю, а зустрічний позов повністю задоволити, в решті залишити рішення без змін.

Відповідч вказує, що за умовами договору( п.3.4) орендна плата сплачується на підставі виставленого рахунка, однак позивач рахунків не виставляв, тому відповідач не порушив умови договору щодо сплати орендної плати і підстави для її стягнення та 3% річних відсутні. Крім того, відповідач посилається на ч.6 ст. 762 ЦК України та зазначає, що у звязку з блокуванням позивачем виїзду та вїзду транспорту відповідача на оредований обєкт, який підтверджений експертними висновками Регіональної Торгово-Промислової палати Миколаївської області та висновком Інгульського ВП ГУНП у Миколаївській області, які, на думку відповідача, є належними доказами, він не мав можливості використовувати орендоване майно та своєчасно повернути ПП «Оліяр» орендований у нього навантажувач, реєстраційний № Т3565 ЛВ, у звязку з чим сплатив штрафні санкції в сумі 136 696,88грн. Вказує, що у звязку із протиправними діями позивача він залучав незалежну сторону - Регіональну Торгово-Промислову палату Миколаївської області, за надання якою експертних висновків сплатив 4 200,00 грн. Вважає, що для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків є наявними всі всі загальні умови відповідальності, а саме: протиправна поведінка позивача, наявність завданої шкоди(збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина позивача.

У відзиві від 13.12.2017 на апеляційну скаргу позивача відповідач заперечує його доводи, посилаючись, зокрема, на ст. 11 ЗУ « Про Торгово-промислові палати в Україні», ч.4 ст. 612, ч.1 ст. 613, ст. 779 ЦК України, вважає експертні висновки Регіональної Торгово-Промислової палати Миколаївської області належними доказами у справі та зазначає, що позивач не подав жодних доказів на підтвердження того, що орендоване майно з вини орендаря перебуває у гіршому стані, ніж було йому передане, тому посилання позивача на п.5.1 договору та ст. 538 ЦК України та його відмова від прийняття майна і підписання акту є безпідставними та необгрунтованими.

Позивач подав відзив від 25.11.2017 на апеляційну скаргу відповідача, в якому заперечує його доводи та зазначає, що неотримання рахунка на сплату орендної плати не звільняє орендаря від її сплати, оскільки самим договором визначений розмір орендної плати та банківські реквізити для її сплати. Вказує, що висновок Інгульського ВП ГУНП у Миколаївській області спростовується письмовими поясненнями генерального директора позивача, які були відібрані самими поліцейськими. Щодо експертних висновків, то позивач підтримує свою позицію, викладену в апеляційній скарзі.

Відповідач подав заперечення від 13.12.2017 на відзив позивача, в яких підтверджує факт отримання листів позивача щодо сплати орендної плати, плати за електроенергію і воду, проте вказує, що при розкритті конвертів рахунків на оплату там не було виявлено. Відтак стверджує, що за відсутності рахунків на оплату він не міг здійснювати оплату, тому з його сторони немає прострочення виконання зобовязання.

Ухвалою апеляційного суду від 13.11.2017, з урахуванням ухвали від 20.11.2017, апеляційні скарги позивача та відповідача прийняті до спільного провадження, розгляд справи призначено на 19.12.2017.

В судовому засіданні 19.12.2017 доведено до відома представників сторін, що у звязку з набранням чинності 15.12.2017 Господарським процесуальним кодексом України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147 VІІІ, справа розглядається апеляційним судом за правилами цього Кодексу відповідно до п.9 Перехідних положень. Також доведено до відома про процесуальну можливість відмови від позову та укладення мирової угоди на стадії апеляційного провадження.

Представники сторін повідомили, що від своїх позовних вимог не відмовляються і сторони не мають наміру укладати мирову угоду, та підтримали свої доводи і вимоги, викладені в апеляційних скаргах.

В судовому засіданні 19.12.2017 оголошено перерву до 10.01.2018.

В судове засідання 10.01.2018 зявилися представники сторін (адвокати), підтримали доводи та вимоги, викладені в апеляційних скаргах та відзивах.

Розглянувши апеляційні скарги, матеріали справи, апеляційний суд встановив наступне.

31.12.2015 ПАТ Спеціалізована фірма Мисфа (орендодавець) та ТОВ «Транс-Сервіс-1 (орендар) уклали договір №31/12-16 оренди нерухомого майна частини автобази (далі договір, т.1, а.с. 14-15), за умовами якого орендодавець передає орендарю для платного користування терміном на 1 рік нежитлові приміщення, які знаходяться за адресою: м.Миколаїв, вул.Казарського, 2-г і належать орендодавцеві на праві власності згідно із свідоцтвом, виданим на підставі рішення Миколаївської міської ради від 28.09.2001 №34/13. Загальна площа нежитлових приміщень складається з площ приміщень, які знаходяться на вищевказаній території, відповідно до їх розташування на плані БТІ: - будівля гаража приміщення Ж-1 909м2, Ж1-1 480,4м2; будівля виробничого корпусу (Літ. Б-1) приміщення 1-3 зі станками, площею 75м2; будівля блоку доп.прим. (Літ. А-2) приміщення 2-6 площею 32,5м2; будівля блоку доп. приміщень (Літ. А-2) на 2 поверсі приміщення 2-27 площею 6,6м2, з меблями і прибиранням приміщення; прилегла територія з покриттям з ЖБП 4022м2; прилегла територія без покриття 196м2 (далі по тексту орендоване майно чи обєкт оренди). Орендар зобовязується користуватися цими нежитловими приміщеннями у відповідності до умов цього договору і оплачувати користування у відповідності до умов цього договору, а після закінчення строку користування повернути їх у стані не гіршому, тіж той, в якому він їх отримав, з врахуванням нормального зносу.

За умовами п.2.5 договору орендодавець зобовязаний забезпечити цілодобовий вїзд і виїзд транспорту на територію орендованого обєкта.

Згідно з пунктами 2.11 та 2.13 договору орендар зобовязаний окремо проводити оплату за послуги із забезпечення електроенергією, водою даного обєкта оренди відповідно до виставлених рахунків орендодавця на підставі показів лічильників фактично використаної кількості енергоносіїв на обєкті, що орендується; своєчасно вносити орендну плату.

Розмір місячної орендної плати складає 74430грн, в т.ч. ПДВ 12405грн. Ця сума підлягає оплаті щомісячно, починаючи з січня 2016року ( п.п.3.1, 3.3)

Орендна плата перераховується на р/р орендодавця на підставі виставленого рахунка щомісячно у формі передоплати за кожен місяць до 5 числа місяця, в якому нараховується орендна плата(п.3.4).

Відповідно до п.2.14 договору орендар зобовязаний у випадку дострокового розірвання договору попередити орендодавця у письмовій формі за адресою, зазначеною у даному договорі, за 2 (два) місяці до дати розірвання договору і передати приміщення орендодавцю за актом впродовж 1-го дня у стані, не гіршому, аніж при прийомі в оренду.

За умовами пунктів 4.1-4.7 договору приймання-передача обєкта оренди здійснюється двосторонньою комісією, яка складається з представників сторін. Сторони повинні призначити своїх представників у двосторонню комісію і розпочати передачу орендованого обєкта упродовж одного дня з моменту підписання цього договору. Орендований обєкт вважається переданим в оренду з моменту підписання сторонами акту здачі-приймання обєкта. Орендований обєкт вважається фактично переданим орендодавцеві з моменту підписання акта здачі-приймання. Орендований обєкт повинен бути переданий орендодавцеві у тому ж стані, в якому він був переданий в оренду з врахуванням нормального зносу.

Згідно з п.7.2 договору орендар має право достроково розірвати цей договір в односторонньому порядку згідно з умовами договору (у тому числі п.2.14 договору).

Пунктом 7.3 договору встановлено, що орендодавець та орендар вправі вимагати дострокового розірвання договору в односторонньому порядку при неодноразових порушеннях іншою стороною будь-яких умов договору і своїх зобовязань за цим договором, поставивши до відома іншу сторону в строк за 2 місяці.

За приписами п.7.1 договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2016.

Договір підписаний двома сторонами і скріплений їх печатками.

По акту приймання-передачі від 31.12.2015 позивач передав відповідачеві орендоване майно, у т.ч. 1 сверлильний станок, 2 фрезерні станки та 1 токарний станок ( т.1, а.с. 16).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не сплатив орендної плати за липень 2016 року та не сплатив плати за електроенергію і воду за червень 2016 року, у звязку з чим позивач звернувся до нього листом від 20.07.2016 №109-16, в якому вказав, що рахунки №11 від 01.07.2016 на суму 74 430,00грн та №12 від 05.07.2016 на суму 2129,84грн(к.п.) були передані своєчасно електронною поштою. До листа додав ці рахунки №11 від 01.07.2016 та №12 від 05.07.2016. На підтвердження їх надсилання на адреси відповідача( 79018, м. Львів, вул. Городоцька,155 та 81118, с. Ставчани Пустомитівського району Львівської області) та отримання їх відповідачем позивач подав суду фіскальні поштові чеки від 20.07.2016 №321 та №109, а також повідомлення про вручення 25.07.2016, 26.07.2016 поштових відправлень 54 1 та 54 9 ( т.1, а.с.23-27 ).

Листом від 01.08.2016 №111-16 позивач повторно повідомив відповідача про несплату орендної плати за липень 2016 року та плати за електроенергію і воду за червень 2016 року згідно з наданими рахунками № 11 та № 12, надіслав рахунок №13 від 01.08.2016 на оплату орендної плати за серпень 2016року в сумі 74 430,00грн та рахунок №14 від 01.08.2016 на суму 454,96 грн на оплату послуг за липень 2016 року, що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення 05.08.2016 поштових відправлень (54 0 та 54 2) та фіскальними чеками ( т.1, а.с.28-32).

Листом від 01.09.2016 №116-16 позивач в черговий раз повідомив відповідача про несплату орендної плати за липень і серпень 2016 року та плати за електроенергію і воду за червень і липень 2016 року згідно з наданими рахунками № 11,№ 12, №13, №14, надіслав рахунок №15 від 01.09.2016 на оплату орендної плати за вересень 2016року в сумі 74 430,00грн, що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення 05.09.2016 та 06.09.2016 поштових відправлень №540, №544 та фіскальними чеками від 01.09.2016 ( т.1, а.с. 33-36).

Листом від 03.10.2016 №125-16 позивач повідомив відповідача про неоплату ним попередніх рахунків та надіслав рахунок № 16 від 03.10.2016 на оплату орендної плати за жовтень 2016року, підтвердженням чого є фіскальні поштові чеки від 03.10.2016 №910 та №929, а також повідомлення про вручення 06.10.2016 та 07.10.2016 поштових відправлень №54 9 та №54 0( т.1,а.с. 37-40).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не сплатив орендної плати та послуг із забепечення обєта оренди електроенергією та водою, доказів їх оплати суду не надано.

Водночас, відповідач звернувся до позивача листом від 20.07.2016 №20072016-ЛР, в якому повідомив, що продовжується блокування працівниками позивача виїзду трансртних засобів відповідача з орендованої території, чим порушуються умови договору, просив припинити незаконні дії та забезпечити виїзд його транспортних засобів. У відповідь на звернення відповідача позивач в листі від 27.07.2016 №110-16 заперечив вчинення відповідачу перешкод у користуванні орендованим майном та вимагав сплати заборгованості за договором ( т.1, а.с. 44-46).

В подальшому відповідач звернувся до позивача з листом пропозицією від 28.07.2016 №280716-1 про розірвання з 28.09.2016 договору оренди, посилаючись на те, що в порушення умов п.2.5 договору з липня 2016року працівники позивача продовжують здійснювати блокування виїзду та вїзду транспортних засобів відповідача, що унемождивлює використання обєкта оренди. Листом від 15.08.2016 №113-16 позивач погодився з пропозицією відповідача розірвати договір, однак вказав, що не чинив та не чинить жодних перешкод у користуванні майном та вимагав погасити заборгованість за договором( т.1, а.с. 47-50)

В листі від 30.08.2016 №3008-16ММ відповідач просив позивача забезпечити присутність його уповноваженої особи 28.09.2016 о 10.00год за місцем знаходження орендованого майна для підписання акта приймання-передачі (повернення) майна. Також повідомив, що представником ТОВ "Транс-Сервіс-1" (відповідача) буде виступати ОСОБА_4, повідомив дані його паспорта. Крім того, просив надати можливість звільнити орендоване майно та не чинити перешкод у вивезенні транспортних засобів відповідача (Mersedes Vario 614 D, реєстраційний номер НОМЕР_1; причіп Tijhof Tas-20, реєстраційний номер НОМЕР_2; навантажувач, реєстраційний номер Т3565ЛВ; бульдозер Т-130 МГ-1, № двигуна 223392), а також станка фрезерного. Доказом отримання позивачем цього листа є його реєстрація позивачем за вх.№ 34 від 05.09.2016 ( т.1, а.с. 51).

Як вбачається з матеріалів справи, 28.09.2016 позивач не прийняв від відповідача орендованого майна, акт приймання-передачі не підписав. Листом від 13.10.2016 №126-16 позивач повідомив відповідача про те, що при здійсненні заходів щодо повернення орендованого майна в присутності представника відповідача було встановлено, що обєкт оренди знаходиться в гіршому стані, ніж на момент його передачі в оренду, зокрема: пошкоджена колона огорожі; повністю розукомплектований та непридатний для використання токарний станок; розукомплектований та демонтований стаціонарний компресор; пошкоджені перекриття із ЗБ на території орендованого обєкта; вхідні двері цеху СТО мають значні пошкодження; в орендованих приміщеннях відсутні лампи освітлення; відсутні металеві стелажі в орендованих приміщеннях; окрім цього мають місце інші недоліки. Вказував, що підписання акту приймання-передачі орендованого приміщення можливе тільки після усунення зазначених недоліків. Крім того, в листі зазначено, що ПАТ «СФ «Мисфа» не чинив та не чинить жодних перешкод у користуванні відповідачем своїм майном ( т.1, а.с. 54-55).

Поряд з тим, у висновку Інгульського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області від 11.07.2016 (за наслідками розгляду матеріалів ЖЄО №14538 від 07.07.2016) вказано, що ОСОБА_5 ( начальник складського господарства Транс-Сервіс) 07.07.2016 звернувся із заявою про вжиття заходів до генерального директора ПАТ СФ Мисфа ОСОБА_6, який 07.07.2016 заблокував виїзд транспортних засобів, що належать підприємству Транс-Сервіс, а також заблокував доступ до фрезерного станка, який належить підприємству заявника. Під час проведення перевірки були опитані ОСОБА_6, а також менеджер компанії (не зазначено прізвища), які пояснили, що дійсно 07.07.2016 було заблоковано виїзд з території транспортних засобів, які належать компанії Транс-Сервіс на підставі заборгованості цієї компанії перед ПАТ СФ Мисфа, відносини яких регулюються договором( т.1, а.с 84).

Проте, викладене у цьому висновку не підтверджується поясненнями ОСОБА_6, наданими поліції та суду (том 2, а.с.17,18).

Відповідно до експертного висновку Регіональної Торгово-Промислової палати Миколаївської області від 22.07.2016 №120-0983, експерт разом з представником ТОВ Транс-Сервіс-1 22.07.2016. о 10:50 год. прибули на обєкт експертизи, який знаходиться за адресою: м.Миколаїв, вул.Казарського, 2-г, про що зроблено відмітку в журналі відвідувань охорони обєкта. На закритій території частини бази виявлено три транспортних засоби, які належать ТОВ Транс-Сервіс-1(орендарю), у тому числі: ватажний фургон Мерседес-Бенц, номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію СХТ506939 від 01.10.2015, власник ТзОВ Транс-Сервіс-1; причіп-платформа-Є, номер НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію САТ481641 від 28.11.2013, власник ТОВ Транс-Сервіс-1; навантажувач, номер Т3565ЛВ, свідоцтво про реєстрацію ЛВ №001452 від 14.01.2009, власник ПП Оліяр. Виїзд транспортних засобів з території бази неможливий, оскільки перебуває під охороною орендодавця і блокується закритими зсередини на замок воротами, ключ від якого, за твердженнями представника замовника експертизи (ТОВ Транс-Сервіс-1), знаходиться в орендодавця. До експертного висновку від 22.07.2016 №120-0983 додано світлокопії світлин обєкта експертизи( т.1, а.с. 85-89)

В експертному висновку Регіональної Торгово-Промислової палати Миколаївської області від 10.08.2016 №120-1083 вказано, що експерт разом з представником ТОВ Транс-Сервіс-1 прибули на обєкт ПАТ СФ Мисфа, що знаходиться за адресою: м.Миколаїв, вул.Казарського, 2-г. При вїзді на територію підприємства встановлено металеві ворота, які на момент проведення експертизи зачинені. При огляді видимої відкритої території підприємства (через гратчаті ворота) встановлено: на відкритій площадці знаходяться транспорті засоби, що належать, згідно з усною заявою представника ТОВ Транс-Сервіс-1, підприємству ТОВ Транс-Сервіс-1, а саме: мікроавтобус Мерседес, номерний знак НОМЕР_1; причіп номер НОМЕР_2; навантажувач номер Т3565ЛВ; трактор бульдозер б/н. Вхід на територію ПАТ СФ Мисфа здійснюється через прохідну, де знаходяться люди, які представились охороною підприємства. На запитання представника ТОВ Транс-Сервіс-1 « Чи можливо на даний момент вивезти з території підприємства транспорті засоби, що належать ТОВ Транс-Сервіс-1?, охоронець в усній формі відповів, що розпорядженням генерального директора ОСОБА_6 вивіз транспортних засобів, що знаходяться на підприємстві, заборонений. На запитання "Чи можливий на даний момент заїзд на територію підприємства вантажного автомобіля MAN, номерний знак НОМЕР_3?", представник охорони, зіславшись на розпорядження генерального директора ОСОБА_6, відповів відмовою(т.1, а.с.93-95).

Відповідно до експертного висновку Регіональної Торгово-Промислової палати Миколаївської області від 28.09.2016 №120-1277, експерт спільно з представником ТОВ Транс-Сервіс-1 прибули на обєкт ПАТ СФ Мисфа, що знаходиться за адресою: м.Миколаїв, вул.Казарського, 2-г. При вїзді на територію підприємства встановлено металеві ворота, на момент проведення експертизи ворота зачинені. При огляді видимої відкритої території підприємства встановлено: на відкритій площадці знаходяться транспорті засоби, що належать, згідно з усною заявою представника ТОВ Транс-Сервіс-1, підприємству ТОВ Транс-Сервіс-1, а саме: мікроавтобус Мерседес, номерний знак НОМЕР_1; причіп номер НОМЕР_2; навантажувач номер Т3565ЛВ; трактор бульдозер б/н. Вхід на територію ПАТ СФ Мисфа здійснюється через прохідну, де знаходяться люди, які представились охороною підприємства. Охоронець в усній формі передав, що генеральний директор ПАТ СФ Мисфа ОСОБА_6 чекає у себе в кабінеті. В процесі спілкування з ОСОБА_6 представник ТОВ Транс-Сервіс-1 запропонував підписати акт прийому-передачі (повернення) приміщення (майна), на що отримав відмову. ОСОБА_6 також відмовився випускати транспортні засоби ТОВ Транс-Севіс-1, які знаходяться на підприємстві ПАТ СФ Мисфа, аргументуючи тим, що вважає дані транспортні засоби заставним майном ( т.1, а.с. 101).

В експертному висновку Регіональної Торгово-Промислової палати Миколаївської області від 14.11.2016 №120-1534 вказано,що експерт з представником ТОВ Транс-Сервіс-1 прибули на обєкт ПАТ СФ Мисфа, що знаходиться за адресою: м.Миколаїв, вул.Казарського, 2-г. При вїзді на територію підприємства встановлено металеві ворота. На момент проведення експертизи на території підприємства для передачі (повернення) майна ТОВ Транс-Сервіс-1 були присутні представники обох сторін. При огляді видимої відкритої території підприємства ПАТ СФ Мисфа встановлено: на відкритій площадці знаходяться транспортні засоби, що належать, згідно з усною заявою представника ТОВ Транс-Сервіс-1, підприємству ТОВ Транс-Сервіс-1, а саме: мікроавтобус Мерседес, номерний знак НОМЕР_1; причіп номер НОМЕР_2; навантажувач номер Т3565ЛВ; трактор бульдозер б/н. В процесі спілкування з директором ПАТ СФ МИСФА ОСОБА_6 представник ТОВ Транс-Сервіс-1 задав питання про строки передачі (повернення) станка фрезерного вертикального, на що отримав відмову без вияснення причин і уточнення строків. В результаті з території ПАТ СФ Мисфа 11.11.2016 було вивезено (повернуто замовнику експертизи ТОВ Транс-Сервіс-1): мікроавтобус Мерседес, номерний знак НОМЕР_1; причіп номер НОМЕР_2; навантажувач номер Т3565ЛВ( т.1, а.с.114).

За надання вказаних експертних висновків відповідач сплатив Регіональній ТПП Миколаївської області 4 200,00грн (п/д № 8267 від 25.07.2016 600,00грн, п/д № 109 від 11.08.2016 -1200,00грн, п/д № 11717 від 30.09.2016 -1200,00грн, п/д № 14484 від 15.11.2016 1200,00грн ) ( т.1, а.с.153, 165,173, 188).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що за договором оренди № 311215-ОАН від 31.12.2015, укладеним ПП "Оліяр" ( орендодавець) та ТОВ Транс-Сервіс-1(орендар), відповідачу був переданий в оренду навантажувач CPQD15НW20, реєстраційний № Т3565ЛВ, на строк до 23.07.2016 (т.2, а.с. 85-90).

За невиконання зобов`язань за договором оренди № 311215-ОАН від 31.12.2015 щодо повернення орендованого майна - навантажувача CPQD15НW20, реєстраційний № Т3565ЛВ, ПП «Оліяр» звернулося до ТОВ Транс-Сервіс-1 з претензією №1 від 19.08.2016 про стягнення штрафних санкцій в сумі 136 696,88грн( 97 640,63грн пені та 39 056,25 грн штрафу)( т.1, а.с. 189-192).

Платіжним дорученням №13277 від 27.10.2016 відповідач сплатив ПП «Оліяр» кошти в сумі 136 696,88грн з призначенням платежу оплата згідно з претензією від 19.08.2016 ( т.1, а.с. 193). В листі- уточненні від 27.10.2016 № 27/10-01 відповідач вказав, що вірним слід вважати призначення платежу -оплата згідно з претензією №1 від 19.08.2016( т.2, а.с. 83).

Дослідивши обставини справи, доводи сторін, Львівський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають до задолення частково з таких підстав.

Згідно із ст.759 ЦК України, ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За користування майном орендар сплачує орендну плату, розмір якої встановлюється договором. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором( ст. 762 ЦК України,ст. 286 ГК України).

Договір найму укладається на строк, встановлений договором ( ч.1 ст 763 ЦК України, ч.4 ст. 284 ГК України).

За приписами ч.3 ст. 291 ГК України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що за договором оренди від 31.12.2015 №31/12-16 позивач передав відповідачу в оренду терміном на 1 рік частину автобази - нежитлові приміщення з прилеглою територією, які знаходяться за адресою: м.Миколаїв, вул.Казарського, 2 -г. За умовами договору ( п.3.1, п.3.4) відповідач мав сплачувати орендну плату у розмірі 74 430,00грн (з ПДВ ) за кожен місяць до 5 числа місяця, в якому нараховується орендна плата. Крім того, відповідач зобовязаний був окремо проводити оплату за послуги із забезпечення обєкта оренди електроенергією та водою відповідно до виставлених рахунків на підставі показів лічильників фактично використаної кількості електроенергії та води ( п.2.11). За згодою сторін договір оренди був розірваний з 28.09.2016, у звязку з чим він припинив свою дію.

Як вбачається з матеріалів справи, з липня 2016 року відповідач не сплачував орендної плати та не сплатив плати за електроенергію і воду за червень і липень 2016 року. Відповідач пояснює це тим, що позивач не виставляв йому рахунків на оплату, тому він не порушив умови договору щодо сплати орендної плати і підстави для її стягнення та 3% річних відсутні. Крім того, відповідач посилається на ч.6 ст. 762 ЦК України, висновок Інгульського ВП ГУНП у Миколаївській області, експертні висновки Регіональної Торгово-Промислової палати Миколаївської області та вказує, що у звязку з блокуванням позивачем виїзду та вїзду транспорту відповідача на оредований обєкт він не міг користуватися обєктом оренди.

Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати в сумі 322530грн за період з липня 2016року по 10.11 2016 включно (74430 + 74430 + 74430 + 74430 + 24810) та заборгованість за забезпечення обєкта оренди електроенергією та водою в сумі 2584,80грн (2129,84грн - за червень 2016року, 454,96грн - за липень 2016року); неустойку в сумі 213366грн за період з 29.09.2016 по 10.11.2016 (9 924 + 153 822 + 49620), 2000грн 3% річних за прострочення сплати орендної плати за період з 06.07.2016 по 10.11.2016.

За приписами частини шостої статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Обставини щодо блокування 07.07.2016 директором позивача ОСОБА_6 виїзду з території бази транспортних засобів відповідача, про які вказано у висновку Інгульського ВП ГУНП у Миколаївській області від 11.07.2016, суперечать поясненням ОСОБА_6, наданим ним 07.07.2016 поліції та суду першої інстанції (т.2, а.с.17,18).

В експертному висновку Регіональної Торгово-Промислової палати Миколаївської області від 22.07.2016 вказано, що виїзд транспортних засобів з території бази неможливий, оскільки перебуває під охороною орендодавця, ворота закриті зсередини на замок, ключ від якого, за твердженнями представника замовника експертизи (ТОВ Транс-Сервіс-1), знаходиться в орендодавця.

В експертному висновку від 10.08.2016 вказано, що охоронець позивача на запитання представника відповідача повідомив про неможливість заїзду транспортних засобів відповідача на територію та неможливість вивозу з території транспортних засобів відповідача, пославшись на розпорядження генерального директора ОСОБА_6

Разом з тим, в поясненні охоронець ОСОБА_7 стверджує, що представник відповідача ОСОБА_4 прибув на базу 10.08.2016 о 10.00год, з ним була жінка, та сказав, що їм необхідно оглянути на території машини ТОВ Транс-Сервіс-1, з будь-якими проханнями не звертався, через півгодини вони покинули територію (т.2, а.с. 19).

Як зазначено вище, предметом оренди є лише частина бази( нежитлові приміщення та прилегла теритрія). З матеріалів справи вбачається та підтверджено представниками двох сторін в судовому засіданні апеляційного суду, що інша частина бази використовується позивачем, вїзд і виїзд на територію бази здійснюється траспортом позивача і відповідача через одні ворота, чим пояснюється перебування бази під охороною позивача.

Доказів звернення відповідача в період дії договору оренди до директора ОСОБА_6 щодо блокування охороною заїзду транспортних засобів відповідача на територію та вивозу з території його транспортних засобів, суду не надано.

За таких обставин названі вище висновки не можна вважати належними та допустимими доказами неможливості використання відповідачем в період дії договору оренди обєкта оренди- частини бази (нежитлових приміщень та прилеглої території).

Відповідно до ч.1 ст.286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Таким чином, в частині вимог за первісним позовом про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції , що до стягнення підлягає заборгованість в сумі 218 328,00грн за період з липня 2016року по момент розірвання договору та припинення його дії (28.09.2016). Законом та договором не передбачено сплати орендної плати за період після припинення договору оренди, тому вимоги про стягнення орендної плати за період після припинення дії договору оренди не підлягають до задоволення. Не можуть братися до уваги доводи відповідача про те, що позивач не виставляв йому рахунків на оплату орендної плати та його твердження про неотримання рахунків на оплату орендної плати, оскільки з матеріалів справи вбачається, що такі рахунки позивач надсилав відповідачу, який не звертався до позивача щодо відсутності у поштових вкладеннях рахунків на оплату орендної плати. Крім того, відсутність рахунків не унеможливлює сплати відповідачем орендної плати та не звільняє його від виконання цього обовязку з огляду на те, що договором оренди встановлений розмір орендної плати, строк її сплати, номер рахунка прозивача, назва та реквізити банківської установи тощо(п.8 договору).

Відтак апеляційний суд вважає необгрунтованими доводи відповідача про відсутність підстав для стягнення орендної орендної плати за період з липня 2016року по момент розірвання договору та припинення його дії (28.09.2016).

За приписами ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За умовами договору відповідач мав сплачувати орендну плату за кожен місяць до 5 числа місяця, в якому нараховується орендна плата. Отже, за прострочення сплати орендної палати підлягають до стягнення 3% річних, які нараховані за період з 06.07.2016 по 10.11.2016 на суму заборгованості з орендної плати за липень, серпень та вересень 2016року (по 28.09.2016), в сумі 1735,13грн.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що 3% річних підлягають до задоволення за період з 06.07.2016 по момент розірвання договору оренди ( 28.09.2016), оскільки 3% річних сплачуються за весь час прострочення. Станом на 28.09.2016 та на момент вирішення спору судом першої інстанції орендна плата за липень, серпень та вересень 2016року (по 28.09.2016) не була сплачена. Відтак до задоволення підлягають 3% річних за період з 06.07.2016 по 10.11.2016, нараховані на заборгованість з орендної плати за липень, серпень та вересень 2016року (по 28.09.2016), в сумі 1735,13грн. Решта 3 % річних не підлягають до задоволення як такі, що нараховані безпідставно на заборгованість з орендної плати за період після припинення дії договору оренди - з 28.09.2016 по листопад 2016 року, тобто на заборгованість, якої не існувало.

В частині стягнення заборгованості за забезпечення обєкта оренди електроенергією та водою в сумі 2584,80грн (2129,84грн - за червень 2016року, 454,96грн - за липень 2016року), суд першої інстанції вірно вказав, що за умовами договору ці послуги оплачуються орендарем за фактично використану кількість електроенергії та води згідно з показами лічильників, однак, показів лічильників суду не надано. Отже, позивачем не доведена заявлена до стягнення сума заборгованості за електроенергію та воду.

Щодо стягнення неустойки на підставі ч.2 ст. 785 ЦК України в сумі 213 366,00грн за період з 29.09.2016 по 10.11.2016 за неповернення обєкта оренди, апеляційний суд вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанці про відмову у її задоволенні з огляду на наступне.

Згідно із ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі ( ч.1). Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (ч.2).

Матеріалами справи підтверджено, що у звязку з розірванням з 28.09.2016 договору оренди за згодою сторін відповідач вчинив необхідні дії для повернення позивачу орендованого майна, зокрема, своєчасно повідомив позивача про створення двосторонньої комісії відповідно до 4.4. договору, скерував до позивача 28.09.2016 свого представника для повернення орендованого майна та підписання акта приймання-передачі, що не заперечується позивачем. З матеріалів справи вбачається, що позивач не прийняв від відповідача обєкт оренди та не підписав акт приймання-передачі у звязку з тим, що обєкт оренди знаходиться у гіршому, ніж на момент його передачі в оренду.

За приписамси ст.779 ЦК України наймач зобов'язаний усунути погіршення речі, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків. Наймач не відповідає за погіршення речі, якщо це сталося внаслідок нормального її зношення або упущень наймодавця.

При відмові позивача прийняти 28.09.2016 від відповідача обєкт оренди та підписати акт приймання-передачі (повернення) майна не було складено жодних двосторонніх актів чи інших документів, які б відображали стан обєкта оренди станом на 28.09.2016 та підтверджували його погіршення повірняно з тим станом, який був на момент передачі в оренду. Крім того, позивач не був позбавлений права підписати із зауваженнями запропонований відповідачем акт приймання-передачі та вказати всі наяві погіршення обєкта оренди, проте цього не зробив.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом( ч.1). Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора( ч.4).

Згідно з ч.1 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

З огляду на викладене апеляційний суд відхиляє посилання позивача на погіршення стану обєкта оренди як на підставу відмови у прийнятті від відповідача орендованого майна та відмови від підписання акту приймання-передачі (повернення) майна, оскільки ні нормами чинного законодавства, ні умовами договору не передбачене право відмови орендодавця від прийняття майна після припинення договору оренди. В той же час орендодавець не позбавлений права у разі погіршення стану обєкта оренди стягнути з орендаря у встановленому порядку завдані таким погіршенням збитки.

Відтак апеляційний суд вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача неустойки за неповернення обєкта оренди.

Крім того, апеляційний суд погоджується з доводами відповідача, що обовязок орендаря повернути майно після припинення договору оренди кореспондується з обовязком орендодавця прийняти це майно за актом приймання-передачі, тому відповідач вправі вимагати від позивача прийняття орендованого майна та підписання акту прийманняпередачі ( повернення) майна з оренди як належного доказу виконання ним свого обовязку щодо повернення предмета оренди. Така правова позиція викладена у ряді постанов Вищого господарського суду України та Верховного Суду України, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 20.03.2012 у справі №3-19гс12.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, викладеним у мотивувальній частині рішення, що вимоги відповідача за зустрічним позовом щодо зобовязання позивача прийняти орендоване майно та підписати акт приймання-передачі підлягають до задоволення. Однак, в резолютивній частині рішення не вказано про задоволення зустрічного позову в частині названої вимоги відповідача.

В частині вимог за зустрічним позовом про стягнення збитків апеляційний суд вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відмову у їх задоволенні, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

В силу ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини( частини 1,2).

Аналогічні положення щодо збитків викладені у ст. ст.147,224,225 ГК України.

За змістом названих норм відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди, слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини цієї особи у розумінні ст. 1193 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 9 листопада 2016 р. у справі N 3-1071гс16).

Відповідач у зустрічному позові просив стягнути з позивача 140 896,88грн збитків, з яких: 136 696,88грн понесені витрати на сплату штрафних санкцій на підставі претензії ПП «Оліяр» від 19.08.2016 за неповернення у встановлений строк (23.07.2016) оредованого у нього майна (навантажувача, реєстраційний №Т3565ЛВ), посилаючись на те, що позивач блокував виїзд навантужувача з бази; 4200,00грн витрати на оплату за надання Регіональною ТПП Миколаївської області експертних висновків.

Однак, відповідачем не доведено блокування позивачем виїзду чи вивозу навантажувача, реєстраційний № Т3565ЛВ, з орендованої території як до 23.07.2016, так і до 19.08.2016 (до моменту предявлення відповідачу претензії ПП «Оліяр»).

З підстав, вказаних вище, не можна вважати висновок Інгульського ВП ГУНП у Миколаївській області від 11.07.2016 та експертні витсновки Торгово-Промислової палати Миколаївської області від 22.07.2016 та від 10.08.2016 доказами блокування позивачем виїзду (вивозу) навантажувача з орендованої території. Зокрема, перебування обєкта під охороною та закриті ворота автобази, про що вказано у висновку від 22.07.2016, ще не свідчать про відмову позивача забезпечити виїзд навантажувача, а є забезпечення регульованого проїзду на територію бази та з території бази, яка, як зазначено вище, використовується як позивачем так і відповідачем, якому в оренду передана лише частина бази та території. Про відсутність ключа від воріт у цьому висновку вказано виключно зі слів представника відповідача. Вказані в експертному висновку від 10.08.2016 повідомлення охоронця про неможливість заїзду транспортних засобів відповідача на територію та неможливість вивозу з території транспортних засобів відповідача суперечать поясненням, наданим охоронцем, згідно з якими представник відповідача, який в цей день прибув на базу для огляду транспортних засобів, не звертався до нього з приводу виїзду (вивозу) будь-яких транспортних засобів відповідча з території бази. Відсутні докази звернення відповідача до керівництва позивача щодо ненадання охороною можливості виїзду (вивозу) навантажувача з території бази.

Крім того, згідно з платіжним дорученням №13277 від 27.10.2016 відповідач сплатив ПП «Оліяр» кошти в сумі 136 696,88грн за претензією від 19.08.2016 на рахунок №0 в ПАТ ОСОБА_8, в той час як згідно з договором оренди №311215-ОАН від 31.12.2015, укладеним відповідачем з ПП «Оліяр» на оренду навантажувача, рахунком ПП «Оліяр» є п/р 5268 в АБ «Південний». Відповідачем не доведено та не надано доказів того, що рахунок, на який він сплатив штрафні санкції, належить ПП «Оліяр» (т.1, а.с. 193, т.2, а.с. 85-90).

В частині стягнення збитків в сумі 4200,00грн (оплата Регіональній ТПП Миколаївської області за надання експертних висновків) апеляційний суд вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що ця сума збитків не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.11 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні від 2 грудня 1997 року N 671/97-ВР торгово-промислові палати мають право, зокрема, надавати за дорученням українських та іноземних юридичних і фізичних осіб послуги, пов'язані із захистом їх прав та інтересів, відповідно до законодавства України та міжнародних договорів України.

Разом з тим, цією ж ст. 11 Закону N 671/97-ВР встановлено, що торгово-промислові палати мають право проводити на замовлення українських та іноземних підприємців експертизу, контроль якості, кількості, комплектності товарів (у тому числі експортних та імпортних) і визначати їх вартість; вони залучаються до надання експертних висновків про походження товарів у відповідних випадках.

Проте, нормами чинного законодавства не передбачено проведення експертизи та надання торгово-промисловою палатою чи іншою експертною установою експертних висновків щодо неможливості заїзду транспортних засобів на орендовану територію чи виїзду з неї.

Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що відповідачем не доведено необхідності залучення представників Регіональної ТПП Миколаївської області для проведення експертиз та неможливості встановлення зазначених в експертних висновках обставин в інший, ніж вжитий відповідачем спосіб. Відтак не доведено необхідність понесення витрат на оплату наданих експертних висновків.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення збитків.

Інші доводи сторін не беруться до уваги як необгрунтовані.

Відповідно ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу вимог ст.ст. 74, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Поряд з тим, згідно з п.5 ч.3 ст.277 ГПК України якщо судове рішення не підписано будь-ким із суддів це є порушенням норм процесуального права та обовязковою підставою для його скасування і ухвалення нового судового рішення.

Повне рішення суду від 05.10.2017 у справі №914/2946/16, яке складене 10.10.2017 (т.3, а.с.129-160), не підписане двома суддями (ОСОБА_9 та ОСОБА_3Т.), що відповідно до п.5 ч.3 ст.277ГПК України є обовязковою підставою для його скасування.

Відтак рішення суду першої інстанції належить скасувати, прийняти нове, яким первісний позов задоволити частково, стягнути з відповідача на користь позивача 218 828,00 грн заборгованості з орендної плати та 1735,13грн -3% річних. Зустрічний позов також задоволити частково, зобовязати позивача прийняти від відповідача орендоване майно шляхом підписання акту приймання-передачі (повернення) майна. У задоволенні решти вимог за первісним та зустрічним позовами відмовити.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених позовних та апеляційних вимог: на користь позивача належить стягнути з відповідача 3300,95грн судового збору, сплаченого при поданні позову, та 28.63грн судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги; з позивача на користь відповідача належить стягнути 1378,00грн судового збору, сплаченого при поданні зустрічного позову, та 1515,80грн, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 86,129, 252, 269, 270,275, 277, 281, 282 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги ПАТ Спеціалізована фірма Мисфа та ТОВТранс-Сервіс-1 задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 05.10.2017 у справі №914/2946/16, повний текс якого складений 10.10.2017, скасувати.

Прийняти нове рішення, яким:

Первісний позов Публічного акціонерного товаристваСпеціалізована фірма Мисфа задоволити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Транс-Сервіс-1, ідентифікаційний код 32602104, місцезнаходження: 81118, с. Ставчани Пустомитівського району Львівської області, на користь Публічного акціонерного товариства Спеціалізована фірма Мисфа,ідентифікаційний код 05473097, місцезнаходження: 54007, м. Миколаїв Миколаївської області, вул. Казарського,2-г, - 218 328,00грн заборгованості з орендної плати та 1735,13грн 3% річних та 3300,95грн судового збору.

У задоволенні решти вимог за первісним позовом відмовити.

Зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю Транс-Сервіс-1 задоволити частково.

Публічному акціонерному товариству Спеціалізована фірма Мисфа, ідентифікаційний код 05473097, місцезнаходження: 54007, м. Миколаїв Миколаївської області, вул. Казарського,2-г, прийняти від Товариства з обмеженою відповідальністю Транс-Сервіс-1, ідентифікаційний код 32602104, місцезнаходження: 81118, с. Ставчани Пустомитівського району Львівської області, майно, яке було обєктом оренди за договором оренди нерухомого майна частини бази № 31/12-16 від 31.12.2015, шляхом підписання акту приймання - передачі (повернення) майна.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Спеціалізована фірма Мисфа, ідентифікаційний код 05473097, місцезнаходження: 54007, м. Миколаїв Миколаївської області, вул. Казарського,2-г, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Транс-Сервіс-1, ідентифікаційний код 32602104, місцезнаходження: 81118, с. Ставчани Пустомитівського району Львівської області, - 1378,00грн судового збору.

У задоволенні решти вимог за зустрічним позовом відмовити.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Транс-Сервіс-1, ідентифікаційний код 32602104, місцезнаходження: 81118, с. Ставчани Пустомитівського району Львівської області, на користь Публічного акціонерного товариства Спеціалізована фірма Мисфа,ідентифікаційний код 05473097, місцезнаходження: 54007, м. Миколаїв Миколаївської області, вул. Казарського,2-г, - 28,63грн на відшкодування судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Спеціалізована фірма Мисфа,ідентифікаційний код 05473097, місцезнаходження: 54007, м. Миколаїв Миколаївської області, вул. Казарського,2-г, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Транс-Сервіс-1, ідентифікаційний код 32602104, місцезнаходження: 81118, с. Ставчани Пустомитівського району Львівської області, - 1515,80 грн на відшкодування судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у строки та в порядку, встановлені ст.288 та ст. 289 ГПК України.

6. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повна постанова складена 15.01.2018.

Головуючий суддя М.І. Хабіб

Суддя О.В. Зварич

Суддя О.С. Скрипчук