ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15.01.2018р. Справа №905/2210/17

за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства «Донецьккокс», м. Маріуполь

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», м. Маріуполь

про стягнення 43800000,00 грн.

Головуючий суддя Г.В. Левшина

Суддя М.О. Лейба

Суддя І.К. Чорненька

секретар судового засідання Хохуля М.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2-по дов.

від відповідача: не зявився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Донецьккокс», м.Маріуполь, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ОСОБА_1 акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», м.Маріуполь, про стягнення 43800000,00 грн.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором поставки №0103112/50-77Б від 16.02.2011р. в частині повного та своєчасного постачання товару.

Відповідач надав відзив на позов від 06.10.2017р. №09-5/21, в якому просить суд відмовити позивачу у задоволені позовних вимог до відповідача в повному обсязі, у звязку з ненаданням позивачем належних та допустимих доказів факту внесення спірної суми попередньої оплати в розмірі 43800000,00 грн. на виконання зобовязань за договором поставки №0103112/50-77Б від 16.02.2011р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

За приписом ст. 265 Господарського кодексу України договір, в якому одна сторона -постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму, є договором поставки.

16.02.2011р. між сторонами був підписаний договір поставки №0103112/50-77Б, згідно з умовами відповідач зобовязався поставити, а позивач прийняти і оплатити металопродукцію.

Згідно з п. 1.2 договору сума даного договору визначається, як сума по всім специфікаціям, які є невідємною частиною договору.

Кількість і номенклатура продукції вказується в специфікаціях до даного договору (п.2.1 договору).

Відповідно до п.4.1 договору ціна на продукцію, поставлену по даному договору, указується в специфікації.

Пунктом 5.2 договору було встановлено, що оплата кожної партії металопродукції здійснюється на умовах авансового платежу в розмірі 100 (сто) відсотків від вартості відповідної партії продукції протягом 3-х (трьох) банківських днів з моменту надання оригіналу рахунку на попередню оплату, або направленого по факсу або електронній пошті.

Відповідно до п.3.1, 3.3 договору продукція поставляється партіями на умовах поставки, зазначених в специфікаціях. Мінімальний обєм партії продукції визначається виходячи із вантажопідйомності транспортного засобу. Строк поставки продукції вказується в специфікаціях.

Додатковою угодою №14 до договору від 29.11.2016р внесено зміни до п. 2.3 договору та продовжено строк дії договору до 31.12.2018р.

На виконання умов договору між сторонами підписано специфікації (додатки до договору) №1 від 22.02.2011р., №2 від 30.07.2012р., №4 від 26.03.2015р., в яких сторонами погоджено найменування, обєм, ціну та вартість товару.

За змістом специфікації (додатку до договору) №1 від 22.02.2011р. строк поставки березень-червень 2011р., специфікації (додатку до договору) №2 від 30.07.2012р. - серпень-грудень 2012р., специфікації (додатку до договору) №4 від 26.03.2015р. - квітень-вересень 2015р.

Як вказує позивач, на виконання вимог договору поставки №0103112/50-77Б від 16.02.2011р. та специфікацій до договору ним була проведена попередня оплата у розмірі 43800000,00 грн., зокрема, 22.02.2011р. - 19702800,00 грн., 30.07.2012р. - 12205440,00 грн., 26.03.2015р. - 11891760,00 грн.

Оскільки продукція за договором поставки №0103112/50-77Б від 16.02.2011р. на суму 43800000,00 грн. не поставлена, позивач звернувся до суду з позовом щодо стягнення з відповідача попередньої оплати за непоставлену продукцію в сумі 43800000,00 грн.

Відповідач позовні вимоги не визнав, у звязку з ненадананням позивачем належних та допустимих доказів факту внесення спірної суми попередньої оплати в розмірі 43800000,00грн. на виконання зобовязань за договором поставки №0103112/50-77Б від 16.02.2011р.

Виходячи з принципу повного, всебічного та обєктивного розгляду всіх обставин справи, суд приймає до уваги заперечення відповідача та вважає позовні вимоги такими, що підлягають залишенню без задоволення, враховуючи наступне:

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка діяла на момент звернення позивача з позовом до суду) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мали право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Законом України Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів (Розділи 1-3) внесено зміни, зокрема, до Господарського процесуального кодексу України, які набрали чинності 15.12.2017р.

Згідно із ст.4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При цьому, згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст.13 Господарського процесуального кодексу України встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписом ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

Як встановлено вище, в обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором №0103112/50-77Б від 16.02.2011р. в частині повної та своєчасної поставки продукції, внаслідок чого у позивача виникло право вимагати повернення попередньої оплати.

Так, відповідно до ст.693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

За таких обставин, з урахуванням норм ст.ст.13, 74, 76 Господарського процесуального кодексу України позивачем при зверненні до суду з вимогами щодо стягнення попередньої оплати має бути доведено сам факт сплати даних коштів на користь відповідача.

За приписом ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За висновками суду, всупереч вимог ст.ст.13, 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України позивачем відповідних допустимих доказів сплати відповідачу коштів за договором №0103112/50-77Б від 16.02.2011р. до матеріалів справи не надано.

Так, відповідно до чинного законодавства права і обовязки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції оформлюються первинними документами відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, у бухгалтерському обліку повинні відображатися господарські операції, як факти підприємницької діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Тобто, письмовими свідоцтвами, що фіксують та підтверджують господарські операції, є первинні документи, які для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати як обов'язкові реквізити, так і додаткові реквізити в залежності від характеру операції, зокрема підставу для здійснення господарських операцій, дані про документ, що засвідчує особу одержувача, номер документу, ідентифікаційний код підприємства тощо.

Таким чином, для надання первинним документам доказової сили при розгляді справ в суді необхідні повні дані про конкретні господарські операції, що здійснюються за конкретним договором, укладеним між сторонами.

06.11.2017р. позивачем надані пояснення, згідно яких позивач не має можливості надати суду документи, якими здійснювались оплати на користь відповідача за спірним договором, у звязку з захопленням адміністративної будівлі особами, які представилися представниками так званої «Донецької народної республіки», за фактом чого слідчим відділом Бахмутського відділу поліції Головного управління національної поліції в Донецькій області внесені відомості до ЄРДР за №0000801.

Крім того, позивачем у поясненнях від 20.11.2017р. повідомлено суд про те, що відомості з Єдиного реєстру податкових накладних по відповідачу з додатком №5 «Розшифровка податкових зобовязань та кредиту в розрізі контрагентів» до податкової декларації з ПДВ за спірний період, позивач не має можливості надати через із знищенням інформації, що розміщувалась на серверах підприємства, у звязку з кібератакою, що відбулася 27.06.2017р.

Проте, згідно із ст.74 Господарського процесуального кодексу України докази подаються саме сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів.

Учасник справи відповідно до ст.81 Господарського процесуального кодексу України у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Відповідного клопотання про витребування судом доказів по справі позивачем заявлено не було.

За таких обставин, враховуючи недоведеність позивачем самого факту перерахування коштів за спірним договором відповідачу, наявності порушення відповідачем своїх господарських зобовязань перед позивачем, позов про стягнення з відповідача на користь позивача попередньої оплати в сумі 43800000,00 грн. підлягає залишенню без задоволення.

Судовий збір підлягає віднесенню на позивача повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 12, 13, 74, 76, 77, 81, 236-241, Перехідними положеннями Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 акціонерного товариства «Донецьккокс», м.Маріуполь до ОСОБА_1 акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», м.Маріуполь про стягнення 43800000,00 грн.

В судовому засіданні 15.01.2018р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 16.01.2018р.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Головуючий суддя Г.В. Левшина

Суддя І.К. Чорненька

Суддя М.О. Лейба