ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2017 Справа № 917/874/17

Господарський суд Полтавської області

в складі головуючого судді Кульбако М.М.,

за участю представників:

від прокуратури: Нечволод П.В.

від позивача 1: Москов М.В., Дідик В.А.,

від позивача 2: Клекта І.Т.,

від відповідача 1: Завгородня Н.С., Корольов М.П.

від відповідача 2: Руденко В.М., Хмара С.М.

від третьої особи 1: Левішко Т.В.

від третьої особи 2: не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Заступника військового прокурора Полтавського гарнізону, майдан Незалежності, 1-Б, м. Полтава, Полтавська область, 36003

в інтересах держави в особі

1. Міністерства оборони України, пр-т. Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168

2. Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави, вул. Сінна, 36, м. Полтава, 36039

до 1. Чутівської селищної ради Полтавської області,

вул. Набережна, 9, смт. Чутове, Чутівський район, Полтавська область, 38800

2. Державного підприємства "Чутове",

вул. Центральна, 12, кім. 7, смт. Чутове, Чутівський район, 38800

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській області, вул. Небесної сотні, 1/23, м. Полтава, 36014

2. Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області,

вул. Уютна, 23, м. Полтава, 36039

про визнання недійсним, скасування державного акту на право постійного користування землею та визнання права постійного користування, -

В С Т А Н О В И В :

Заступник військового прокурора Полтавського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до Чутівської селищної ради Полтавської області та Державного підприємства "Чутове" про визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею І-ПЛ №0011880 від 14.03.2000, виданий військовому племзаводу "Чутове" та визнання за Міністерством оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави права постійного користування на земельну ділянку площею 2775,5 га, що знаходиться на території Чутівської селищної ради Полтавської області, посилаючись на те, що дана земельна ділянка обраховувалася як земля для потреб оборони.

Ухвалою суду від 12.06.2017 порушено провадження у даній справі та призначено до розгляду на 27.06.2017.

Представник прокуратури в судових засіданнях позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів, визначених у позовній заяві.

Представник Міністерства оборони України позовні вимоги підтримав, зазначив про те, що у Міністерства оборони України не припинило існувати право користування спірною ділянкою як землею оборони на момент прийняття оспорюваного рішення Чутівської селищної ради, посилаючись на прийняття даного рішення сесією з порушенням вимог чинного законодавства.

Представник позивача 2 підтримав заявлені позовні вимоги.

Чутівська селищна рада Полтавської області проти позову заперечує.

Державне підприємство "Чутове" надало суду заперечення на позовну заяву, яку підтримало в судовому засіданні.

Представник Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області проти позову заперечив.

Представник головного управління Держгеокадастру у Полтавській області в судове засідання жодного разу не з'явився, письмових пояснень управління не надало.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що відповідно до рішення IX сесії XXII скликання Чутівської селищної ради від 26.11.1997 Військовому племзаводу "Чутове" видано Державний акт І-ПЛ №0011880 від 14.03.2000 на право користування землею сільськогосподарського використання площею 2775,5 га.

Згідно Акту приймання - передачі цілісного майнового комплексу, майна та земельних ділянок закріплених за військовим племзаводом «Чутове» () Міністерства оборони України до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України від 30 березня 2012 року, цілісний майновий комплекс ВП «Чутове» було передано до сфери управління Мінагрополітики. Зазначена передача відбувалася на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.07.2006 №431-р "Про передачу цілісних майнових комплексів військових радгоспів до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України".

Наказом Мінагрополітики від 04.03.2013 №151 Військовий племзавод "Чутове" було перейменовано у Державне підприємство "Чутове".

В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що відповідно до статті 70 Земельного кодексу України (чинного на момент прийняття рішення) землями для потреб оборони визнаються землі надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань. Отже, рішенням IX сесії XXII скликання Чутівської селищної ради від 26.11.1997 земельна ділянка Військового племзаводу "Чутове" повинна була бути визнаною землями для потреб оборони. Відповідно примітки 1 складеної Головним управлінням земельних ресурсів у Полтавській області до Інформації щодо використання земель, які знаходяться у структурних підрозділах Міноборони станом на 01.05.2008, відповідно до облікових даних Головного управління земельних ресурсів Полтавської області по формі 6-зем, зазначена земельна ділянка обраховувалася, як землі оборони.

Позивач 1 в обґрунтування своєї правової позиції вказує, що оскільки Племзавод "Чутове" був переданий до сфери Міністерства оборони у 1996 року, то відповідно рішенням IX сесії XXII скликання Чутівської селищної ради від 26.11.1997 земельна ділянка Військового племзаводу "Чутове" повинна була бути визнаною землею для потреб оборони, і таке ж цільове призначення повинно було бути зазначене у Державному акті на право користування землею I- ПЛ№ 0011880 від 14.03.2000.

Відповідач 1 вказує, що Державний акт на право постійного користування землею І-ПЛ №0011880 від 14.03.2000, виданий Військовому племзаводу "Чутове" видавався на підставі розробленої технічної документації Полтавським Державним філіалом інституту землеустрою. Рішення сесії Чутівської селищної ради від 26.11.1997, про видачу державного акту на право постійного користування землею військовому племзаводу "Чутове", прийнято відповідно до вимог Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"

Відповідач 2 як на підставу своїх заперечень посилається на те що, віднесення земель до категорій провадиться відповідно до їх цільового призначення. Переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель. Віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках - органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення. Відповідно до довідок з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками, землекористувачами, угіддями наданими Відділом Держгеокадастру у Чутівському районі, (від 31.10.2016 №99-1627-99.3-362/2-16; від 01.12.2016 №34-1627-99.3-3447/2-16), спірна земельна ділянка майже повністю відноситься до сільськогосподарських земель, крім невеликої частини (забудова, лісовкриті площі). Інформація про рішення щодо зміни цільового призначення та відповідно категорії земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення на землі оборони відсутня.

Третя особа 1 зазначає, що відповідно до п. 4.9 статуту Військового племзаводу "Чутове", затвердженого Міноборони в 1996 році, Підприємство здійснює володіння, користування землею й іншими природними ресурсами, що належать Підприємству, відповідно до мети своєї діяльності та чинного законодавства. Земельна ділянка, що Знаходиться в постійному користуванні підприємства має сільськогосподарське призначення та використовується за призначенням, що відповідає основним видам діяльності підприємства: за КВЕД - 01.11. вирощування зернових та технічних культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. Відповідно до наказу регіонального відділення від 12.10.2015 №644 Державне підприємство "Чутове" передано із сфери управління Мінагрополітики до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області. Передачу було здійснено відповідно до Порядку передачі єдиних майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів до сфери управління державних станів приватизації у зв'язку з прийняттям рішення про її приватизацію, затвердженого наказом ФДМУ від 31.03.2000 №667. Об'єктом передачі є цілісний майновий комплекс ДП "Чутове" включно із земельною ділянкою, яка є предметом спору по даній справі.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом враховано рекомендації, викладені у пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" стосовно того, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Державний акт на право постійного користування на землю за правовою природою є лише документом, який посвідчує набуття відповідного права за рішенням компетентного органу і залежний від правомірних або неправомірних дій цієї особи, які можуть бути припинені в передбаченому законом порядку.

Згідно постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011, державний акт на право постійного користування земельною ділянкою є похідним від права на постійне користування земельною ділянкою, тому наслідком припинення права користування є скасування Державного акту.

Відповідно до частини 1 статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Статтею 141 Земельного кодексу України встановлено перелік підстав для припинення права користування земельною ділянкою.

Пунктом 2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики розгляду справ, що виникають із земельних відносин від 17.05.2011 №6 судам роз'яснено, що право постійного користування є безстроковим і може бути припинено лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.

В даному випадку припинення користування земельною ділянкою підприємством Міністерства оборони відбулося шляхом передачі майна та земельної ділянки в управління Міністерства аграрної політики та продовольства України на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України та оформлено Актом прийому -передачі від 30.12.2013 року, в зв'язку з чим відсутні підстави для визнання земельних ділянок землями оборони.

Пунктом 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики розгляду справ, що виникають із земельних відносин від 17.05.2011 №6 судам роз'яснено, що державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Разом з тим господарським судам слід враховувати, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи частини першої статті 16 ЦК України та статті 152 ЗК України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Беручи до уваги зміст наведених норм діючого законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Особа, звертаючись до суду повинна довести наявність суб'єктивного матеріального права, на захист якого подано позов, тобто довести, що вона є належним позивачем по даним вимогам. І лише встановивши наявність у особи, яка звернулася до суду з позовною заявою, суб'єктивного матеріального права, на захист якого подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту його порушення, оспорення чи невизнання, і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє у захисті, встановивши необґрунтованість та недоведеність заявлених вимог.

Оцінивши усі обставини справи у їх сукупності та перевіривши доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, судом встановлено, що позивач не довів порушення своїх прав і охоронюваних законом інтересів, тому відсутні підстави для правового захисту його інтересів в межах даного спору, з огляду на заявлені позовні вимоги.

При вирішення даного спору судом приймається до уваги те, що під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів і фактами, що є об'єктом судового дослідження. Належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Виходячи із змісту статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Отже, обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

У відповідності до вимог статті 49 ГПК України, судові витрати в частині сплати судового збору, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Полтавської області протягом 10 днів.

Суддя Кульбако М.М.