КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2017 р. Справа№ 910/13771/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін:

від позивача: Гринь Ю.П. - представник, дов. б/н від 07.07.2017;

від відповідача: Делявська Г.М. - представник, дов. № 586 від 03.01.2017;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Аграрного фонду

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017

у справі № 910/13771/17(суддя Демидов В.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос"

до Аграрного фонду

про стягнення 2 129 089,02 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі № 910/13771/17 позов задоволено повністю. Стягнуто з Аграрного фонду на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ «Амос» заборгованість у розмірі 2 129 089,02 грн. та судовий збір у розмірі 31 936,34 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Аграрний фонд подав до Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі № 910/13771/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2017 прийнято апеляційну скаргу Аграрного фонду на рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі № 910/13771/17 до розгляду та порушено апеляційне провадження. Розгляд апеляційної скарги призначено на 14.12.2017.

Представник позивача у судовому засіданні 14.12.2017 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі № 910/13771/17 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Представник відповідача у судовому засіданні 14.12.2017 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі № 910/13771/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі; в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши докази, що є у справі, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 30.01.2014 між ТОВ «ВКФ «Амос» та Аграрним фондом укладено договір складського зберігання цукру № 1Ц, відповідно до п. 1.1. якого відповідач, за договором поклажодавець, передає, а позивач, за договором зберігач, приймає цукор на відповідальне відокремлене зберігання згідно ДСТУ 4245:2003 за фактичною вагою в кількості 59 278 тонн 655кг, якість якого відповідає ДСТУ 4623:2006, упакованого в поліпропіленові мішки з поліетиленовими або поліпропіленовими мішками-вкладками, у кількості 1 185 573 штук, а також 1 неповний мішок в якому 5 кг.

Пунктом 1.2 договору сторони погодили, що прийняття цукру на зберігання та видача його відповідачу, посвідчується актом передавання-приймання, який є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 1.3 договору фактичне зберігання цукру: Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька,22.

Згідно із п. 3.6 договору відповідач зобов'язаний своєчасно відшкодовувати витрати за наданні йому послуги на підставі актів, зміст та форма яких відповідають чинному законодавству України, в межах коштів, передбачених Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.

Відповідно до п. 4.1 договору сторони визначили, що розрахунки за надані послуги по зберіганню проводяться в грошовій формі (в гривнях) з урахуванням податку на додану вартість шляхом перерахування на поточний рахунок позивача.

Відшкодування витрат зі зберігання цукру здійснюється на підставі актів, підписаних уповноваженими представниками сторін та скріплених печатками та становить 12,50 грн. за 1 тонну в місяць (п.п. 4.2 та 4.3 договору).

Розділом 5 договору закріплено строки зберігання цукру - до пред'явлення вимоги відповідачем.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2014, а у будь якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі (п. 8.1. договору).

Як вбачається із матеріалів справи, 31.12.2015 договір складського зберігання цукру № 1Ц від 30.01.2014 припинився внаслідок не продовження його дії.

Однак, відповідач не забрав предмет зберігання зі складських приміщень позивача, останнім нараховано до сплати відповідачем на користь позивача вартість за фактичні послуг зберігання за період з 01.01.2017 по 30.06.2017.

Отже, що після закінчення строку дії договору зберігання цукру позивачем надавались послуги відповідачу зі складського зберігання, а саме:

- 28 387,855 тонн за період з 01 по 31.01.2017 згідно із актом виконаних робіт №31 від 31.01.2017 на суму 354 848,20 грн. з ПДВ;

- 28 387,855 тонн за період з 01 по 28.02.2017 згідно із актом виконаних робіт №32 від 28.02.2017 на суму 354 848,20 грн. з ПДВ;

- 28 387,855 тонн за період з 01 по 31.03.2017 згідно із актом виконаних робіт №33 від 31.03.2017 на суму 354 848,20 грн. з ПДВ;

- 28 387,855 тонн за період з 01 по 30.04.2017 згідно із актом виконаних робіт №44 від 30.04.2017 на суму 354 848,20 грн. з ПДВ;

- 28 387,855 тонн за період з 01 по 31.05.2017 згідно із актом виконаних робіт №55 від 31.05.2017 на суму 354 848,20 грн. з ПДВ;

- 28 387,855 тонн за період з 01 по 30.06.2017 згідно із актом виконаних робіт №67 від 30.06.2017 на суму 354 848,20 грн. з ПДВ.

В свою чергу, отримані відповідачем послуги зі зберігання з 01.01.2017 по 30.06.2017 на загальну суму 2 129 089,02 грн., останнім не сплачені, у зв'язку із чим, внаслідок порушення зі сторони відповідача умов договору в частині проведення розрахунків, у відповідача виникла заборгованість зі сплати отриманих послуг в розмірі 2 129 089,02 грн.

Позивачем надіслано на адресу відповідача претензії за вих. № 17 від 10.04.2016 та за вих. № 37 від 07.07.2017 з вимогою про сплату коштів за отримані послуги складського зберігання.

Як зазначає відповідач, у зв'язку із тим, що постановою старшого слідчого Генеральної прокуратури України від 17.03.2016 предмет зберігання за договором визнано речовим доказом та зазначено про його переміщення до іншого приміщення із подальшою інвентаризацією, обсяги цукру-піску не можуть бути підтверджені належними доказами до закінчення проведення інвентаризації.

Як вбачається із матеріалів справи, постановою старшого слідчого Генеральної прокуратури України від 17.03.2016 визнано речовим доказом цукор-пісок, який перебуває на складах ТОВ «ВКФ «Амос» за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, а також зазначено, що переміщення та відповідальне зберігання цукру-піску забезпечує ПАТ «Аграрний фонд».

Згідно із наявними у матеріалах справи доказами, інвентаризація цукру-піску за спірним договором триває.

У частинах 3 та 4 статті 294 ГК України встановлено, що зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 957 ЦК України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Також в ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін/ виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь- який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 946 ЦК України встановлено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Приписами ст. 938 ЦК України визначено, що якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до ст. 946 ЦК України, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Аналогічні положення відображаються в п. 5.1 договору, а саме: строк зберігання - до пред'явлення вимоги відповідачем.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень (ст. 33 ГПК України).

Київський апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що продовження зберігання зерна після закінчення строку, встановленого у п. 8.1. договору (до 31.12.2014), дає позивачу право вимагати оплати за весь фактичний час зберігання, враховуючи викладене та наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме: відповідно до листа відповідача щодо проданих об'ємів цукру з складських приміщень позивача вих. № 40-07/781 від 23.08.2016, а також листа Генеральної прокуратури щодо вилученої кількості цукру за вих. № 17/1/4-28229-16 від 24.06.2016, актів виконаних робіт та розрахунках обсягів коштів за зберігання за спірний період відповідно до умов договору, судом встановлено, що за період за період з 01.01.2017 по 30.06.2017 позивачем були надані відповідачу послуги зі складського зберігання цукру у загальному розмірі 2 129 089,02 грн.

Отже, матеріалами справи підтверджується той факт, що станом на момент звернення позивача до суду, обов'язок відповідача щодо сплати отриманих послуг, наданих позивачем, у розмірі 2 129 089,02 грн., настав.

Однак, відповідачем, всупереч умовам укладеного договору і положенням ст. 526 ЦК України та ст.193 ГК України, зобов'язання за договором № 1Ц від 30.01.2014 не виконано, надані позивачем послуги у передбачений строк не оплачено.

Київський апеляційний господарський суд погоджується із господарським судом першої інстанції щодо того, що будь-яких доказів проведення перевірки кількісного чи якісного стану цукру за період з 01.01.2016 по 17.03.2016 (дата винесення постанови про визнання цукру-піску за договором речовим доказом) відповідачем не надано, у зв'язку із чим, заперечення відповідача щодо дійсних обсягів предмету зберігання є необґрунтованими та безпідставними.

Крім того, відповідачем не спростовано доказів позивача стосовно обсягів предмету зберігання, а у разі невідповідності реальних обсягів цукру-піску за спірним договором - фактично визначеним обсягам встановленим за наслідками інвентаризації, відповідач має право звернутися до суду із окремим позовом про відшкодування збитків, завданих поклажодавцю втратами від нестачі предмету зберігання у визначених обсягах.

Факт порушення відповідачем зобов'язання за договором № 1Ц підтверджується наявними у матеріалах справи документами та не спростовано відповідачем.

Відповідачем не надано доказів належного виконання зобов'язань за договором № 1Ц, відсутні такі докази і у матеріалах справи.

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором № 1Ц у розмірі 2 129 089,02 грн. є правильною та такою, що підлягає задоволенню.

Київський апеляційний господарський суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як вже зазначалось, відповідно до листа відповідача щодо проданих об'ємів цукру з складських приміщень позивача вих. № 40-07/781 від 23.08.2016, а також листа Генеральної прокуратури щодо вилученої кількості цукру за вих. № 17/1/4-28229-16 від 24.06.2016, актів виконаних робіт та розрахунках обсягів коштів за зберігання за спірний період відповідно до умов договору, судом встановлено, що за період за період з 01.01.2017 по 30.06.2017 позивачем були надані відповідачу послуги зі складського зберігання цукру у загальному розмірі 2 129 089,02 грн., тому посилання скаржника про те, що жоден із документів не підтверджує обсяг предмету зберігання є безпідставним та необґрунтованим.

Також слід зазначити, що відповідачем не надано доказів знаходження на зберіганні у позивача меншої кількості предмету зберігання, ніж вказано позивачем та підтверджується матеріалами справи.

З огляду на вищевикладене, правові підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі 910/13771/17 та для задоволення апеляційної скарги Аграрного фонду, відсутні.

Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі № 910/13771/17.

Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги, згідно із ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Аграрного фонду на рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі № 910/13771/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі № 910/13771/17 залишити без змін.

3. Справу № 910/13771/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 26.12.2017.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

А.Г. Майданевич