ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________
УХВАЛА

"28" грудня 2017 р.Справа № 922/4073/13

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Бринцева О.В.

при секретарі судового засідання Гула Д.В.

розглянувши скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) державного виконавця (вх. №95 від 18.04.2017) по справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Харківської обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль" (61166, м. Харків, вул. Новгородська, буд 11)
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 61100, АДРЕСА_1)
про орган ДВС звернення стягнення на предмет іпотеки Відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Артема, буд. 73)
за участю представників:

не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

18.04.2017 ФОП ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Харківської області зі скаргою (вх. №95) на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій просить суд поновити заявнику пропущений строк для звернення зі скаргою, як пропущений з поважних причин, прийняти скаргу до розгляду; зняти арешт, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в рамках виконавчого провадження №45573732, виданої 08 червня 2015 року Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, д/в Нещадим І.С., номер запису про обтяження: 14909644, дата державної реєстрації: 08 червня 2016 року.

В обґрунтування поданої скарги посилається на те, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 08.06.2015 винесена з порушенням норм пункту 5.3.5. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом МЮУ 15 грудня 1999 року № 74/5 (в редакції від 17.04.2012, що діяла на час винесення постанови про арешт майна) та абзацу 4 статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції від 08.03.2015, що діяла на час винесення постанови про арешт майна), якими передбачено, що "Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту".

Постановою Вищого господарського суду України від 05.12.2017 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16.06.2017 та ухвалу Господарського суду Харківської області від 15.05.2017 у справі №922/4073/13 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Харківської області в іншому складі суду.

В призначене на 28.12.2017 судове засідання представники скаржника (боржника), стягувача та органу державної виконавчої служби не з'явились, про дату, час і місце розгляду скарги повідомлені в порядку, передбаченому ГПК України.

Відповідно до частини другої статті 342 ГПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга на дії (бездіяльність) державного виконавця, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду Харківської області від 17.01.2014 у справі № 922/4073/13 позов ПАТ «Райффайзен банк «Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк «Аваль» задоволено повністю, звернуто стягнення на заставне майно - предмет іпотеки за договором наступної іпотеки № 07-01-88/1-08 від 08.05.2008: нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю літера "А-2", загальною площею 2.044,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що належить на праві власності фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1, за рахунок грошових коштів виручених від реалізації заставного майна погасити заборгованість, яка виникла у позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором №010/42-1/0438 від 29.06.2011 у розмірі 11.255.606,80 гривень, яка складається з суми заборгованості за кредитом - 10.197.747,19 гривень, суми нарахованих та несплачених відсотків за користування кредитом - 1.007.202,17 гривень, суми пені, нарахованої за порушення строку погашення кредиту - 15.121,88 гривень, суми пені, нарахованої за порушення строку погашення відсотків - 35.535,56 гривень, визначено спосіб реалізації предмету наступної іпотеки шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження" з дотриманням вимог Закону України "Про іпотеку". Встановлено початкову ціну продажу предмета іпотека з прилюдних торгів у розмірі 5.147.000,00 грн. Рахунок для сплати № 290921074 в Харківській обласній дирекції АТ "Райффайзен Банк Аваль" МФО 350589 код 23321095. Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 68.820,00 грн. судового збору.

На виконання вказаного рішення суду по справі №922/4073/13 04.12.2014 Господарським судом Харківської області було видано відповідний наказ.

З метою виконання вказаного судового рішення ПАТ "Райффайзен банк "Аваль" в особі Харківської обласної дирекції АТ "Райффайзен Банк «Аваль" звернулося до Державної виконавчої служби України із заявою №140-11-0-00/8/2032 від 13.11.2014 та наказом суду №922/4073/13 від 04.12.2014 (т. III, арк. с. 12-14).

25.11.2014 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Мазуром Г.І. винесено постанову від 25.11.2014 про відкриття виконавчого провадження №45573732 (т. III, арк. с. 15-16).

З метою добровільного виконання рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки за Генеральною кредитною угодою та з метою погашення заборгованості за кредитним договором № 010/42-1/0438 від 29 червня 2011 року, Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" вирішено врегулювати заборгованість добровільно. Способом врегулювання, за погодженням з Банком, обрано - укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя (такий спосіб звернення стягнення, передбачений статтею 37 Закону України "Про іпотеку" та умовами вищевказаного договору іпотеки).

У зв'язку із досягнутими домовленостями з банком про спільний продаж майна з метою задоволення вимог банку ОСОБА_1 були вчинені дії по підготовці об'єкту нерухомості до продажу, але стало відомо, що головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадимом Іваном Сергійовичем 08.06.2015 було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Зазначеною постановою арешт та заборону відчуження було накладено у тому числі на передане в іпотеку банку майно, а саме: на нежитлову будівлю в літ. "А-2" за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 2044,2 кв. м, що належать громадянину ОСОБА_1 (т. III, арк. с. 20-21).

Як зазначає боржник, постанова про арешт майна боржника від 08.06.2015 винесена з порушенням норм пункту 5.3.5. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом МЮУ 15.12.1999 № 74/5 (в редакції, що діяла на час винесення постанови про арешт майна) та абзацу 4 статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, що діяла на час винесення постанови про арешт майна), оскільки, державний виконавець ні стягувача, ні боржника про накладення арешту не повідомляв.

На думку боржника, постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 08.06.2015 в частині нерухомого майна, що обтяжене іпотекою, порушує права Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль", як кредитора та іпотекодержателя, що передбачені Законом України "Про іпотеку".

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону №606-ХІV від 21.04.1999 року) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізувати його в установленому законодавством порядку, накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення.

Згідно Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.99 № 74/5, в постанові про відкриття виконавчого провадження боржникові надається час (вказується дата) для добровільного виконання виконавчого документа.

Так, в даній справі боржнику запропоновано виконати постанову про відкриття виконавчого провадження від 25.11.2014 в строк до семи днів з моменту винесення (отримання постанови про відкриття виконавчого провадження) та попереджено, що при невиконанні в наданий для добровільного виконання строк виконання буду здійснено в примусовому порядку (т. III, арк. с. 16).

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Положеннями ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження.

Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що боржник рішення місцевого господарського суду добровільно в повному обсязі у вказаний в постанові термін не виконав, у зв'язку з чим, 08.06.2015 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Матеріали справи не містять, а сторонами в свою чергу не надано доказів оскарження в судовому порядку вказаної вище постанови про арешт майна боржника.

Щодо посилань скаржника на порушення державним виконавцем норм пункту 5.3.5. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 1999 року № 74/5 та приписів частини 4 статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону №606-ХІV від 21.04.1999 року) щодо неповідомлення боржника та Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, суд зазначає наступне.

Дії з повідомлення про накладення арешту мають бути вчинені державним виконавцем лише після винесення постанови про накладення цього арешту. Тому їх вчинення чи не вчинення не може мати юридичних наслідків для постанови про накладення арешту, яка їм передує. Дії (бездіяльність) державного виконавця щодо неповідомлення застоводержавтеля ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" можуть бути предметом окремого оскарження.

Суд критично оцінює посилання скаржника на порушення оскаржуваною постановою пріоритету ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" у зверненні стягнення на арештоване майно, що є предметом іпотеки.

По-перше, сам ПАТ ""Райффайзен Банк Аваль" про порушення належних йому прав іпотекодержателя оскаржуваною постановою не заявляв, скаржника ФОП ОСОБА_1 діяти в інтересах банку не уповноважував.

По-друге, ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в своїй заяві про відкриття виконавчого провадження (т. III, арк. с. 12-13) сам просив накласти арешт на все майно, що належить боржникові та оголосити заборону на його відчуження. Тобто, і на майно, що є предметом іпотеки.

По-третє, ні Законом України "Про виконавче провадження", ні Інструкцією з організації примусового виконання рішення не визначається обов'язок (або можливість) державного виконавця перевірки обтяжень майна при винесені постанови про накладення арешту на майно боржника та заборони його відчуження. Проте, таке право передбачалось згідно Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 року № 74/5, яка втратила чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2012.

Відтак, державний виконавець, при виконанні судового рішення, накладаючи арешт на майно, а саме: нежитлову будівлю літера "А-2", загальною площею 2.044,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 не зобов'язаний був у відповідності до чинного законодавства з'ясовувати наявність обтяження такого майна при винесенні постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Тому державний виконавець, виносячи оскаржувану постанову, в силу приписів чинного законодавства не знав і не повинен був знати про існування жодних обтяжень майна, на котре накладається арешт.

По-четверте, з матеріалів справи вбачається, що при винесені постанови від 08.06.2015 ВП №45573732 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державним виконавцем не було порушено пріоритетності задоволення вимог ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", оскільки єдиним стягувачем у спірному виконавчому провадженні був лише іпотекодержатель ПАТ "Райффайзен Банк Аваль".

Також, відмовляючи в задоволенні скарги, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє. Господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Тому суд не в праві задовольнити заявлену скаржником вимогу про зняття арешту, оскільки вона пов'язана із вчиненням фактичних дій, котрі виходять за межі компетенції суду і відносяться безпосередньо до компетенції державного виконавця.

На підставі викладеного, керуючись статтями 234, 339, 342, 343 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ФОП ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) державного виконавця - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Ухвалу підписано "29" грудня 2017 р.

Суддя О.В. Бринцев