ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2017 р. Справа № 926/50/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2, ОСОБА_3

секретар судового засідання Петрик К.О.

за участі представників сторін ОСОБА_4, ОСОБА_5

у відкритому судовому засіданні розглянув апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Чернівцігаз на рішення Господарського суду Чернівецької області від 23 травня 2017 року (суддя Миронюк С.О., повний текст рішення складено та підписано 31 травня 2017 року) у справі №926/50/16 за позовом публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Чернівцігаз про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (ПАТ"НАК "Нафтогаз України") звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Чернівцігаз (ПАТ Чернівцігаз) про стягнення заборгованості. З урахуванням заяви позивача про уточнення (зменшення) позовних вимог, у звязку із оплатою відповідачем 281 764,48 грн основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача 141 879,51 грн пені, 18 800,90 грн 3% річних та 222 549,43 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу № 13-251-РО, укладеним сторонами 04.01.2013 р.

ПАТ Чернівцігаз заперечило проти позову, звертає увагу суду на те, що в порушення п. 3.4 Договору купівлі-продажу природного газу № 13-251-РО від 04.01.2013 р. повернув відповідачу оригінали підписаних актів приймання-передачі природного газу, які підтверджують факт здійснення господарської операції, а також є підставою для остаточних розрахунків між сторонами. У звязку із невиконанням позивачем свого обовязку за Договором щодо повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу, у нього не виникло право вимоги виконання зустрічного зобовязання здійснення остаточного розрахунку, а також право на нарахування пені, інфляційних втрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання зобовязання.

Господарський суд Чернівецької області рішенням від 23 травня 2017 року у справі №926/50/16 позов задовольнив: стягнув з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Чернівцігаз (59009, м. Чернівці, вул. Винниченка, 9-а, код 03336166) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720) пеню в сумі 141 879,51 грн, 3% річних в сумі 18 800,90 грн, інфляційні нарахування в сумі 222 549,43 грн та судовий збір у сумі 5 748,45 грн; повернув позивачу з Державного бюджету України судовий збір в сумі 4 249,77 грн сплачений згідно платіжного доручення № 3009616 від 28.10.2015 р.

Суд при прийнятті рішення дійшов висновку про правомірність заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 222 549,43 грн та 3% річних в сумі 18 800,90 грн та 141 879,51 грн пені за період прострочення з 20.02.2013р. до 19.10.2015р. у звязку із тим, що відповідач свої зобовязання за Договором виконав частково з порушенням строків, сплативши позивачу 3 969 808,58 грн за отриманий природний газ, що призвело до виникнення боргу станом на 14.10.2015 р. у сумі 281 764,48 грн, а суму основного боргу було сплачено після порушення провадження по справі.

Суд керувався укладеним сторонами договору купівлі-продажу природного газу № 13-251-РО від 04.01.2013р. (у редакції додаткової угоди № 16 від 19.06.2015 р.), ст.ст. 216, 252, 253, 526, 625, 712, ЦК України, ст.ст.193, 216 ГК України.

В апеляційній скарзі ПАТ Чернівцігаз просить скасувати рішення Господарського суду суд Чернівецької області від 23 травня 2017 року у справі №926/50/16 та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю, вважає рішення незаконним і необгрунтованим. Вважає хибною позицію суду та безпідставними позовні вимоги про несвоєчасність виконання грошових зобов'язань відповідачем з оплати за поставлений природний газ у термін до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу з тих підстав, що прострочення боржника не настає, якщо зобовязання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Скаржник звертає увагу на те, що суд не урахував при нарахуванні пені внесених змін до договору додатковою угодою № 2 від 31.12.2013 р., ст. 11 договору, внесеною додатковою угодою № 16 від 19.06.2015 р. та положень ст. 625, 653 Цивільного кодексу України, згідно яких відповідальність за невиконання договірних зобовязань починається з 20 липня 2015 року станом на дату закінчення строку дії договору. Апелянт звертає увагу суду й на те, що у нього були відсутні скріплені печатками акти приймання-передачі газу у строк визначений договором, відповідно не було підстав для проведення розрахунків та нарахування штрафних санкцій. Позивач не надав суду доказів надсилання/вручення апелянту цих актів за період 2013-2015 рр., що суперечить пункту 3.4. договору.

Також апелянт подав клопотання про зменшення на 50% розміру штрафних санкцій та розстрочення виконання судового рішення з тих підстав, що газ за договором використовується покупцем для подальшої реалізації виключно релігійним організація, які є кінцевими споживачами газу та які невчасно і не в повному обсязі сплачували за газ.

У додаткових пояснення до апеляційної скарги, відповідач зазначив про неправильний період нарахування штрафних санкцій судом першої інстанції, зокрема: не 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, а після 20-го числа місяця закінчення строку дії договору. Та додає контррозрахунок на суму 97 848, 42 грн, з яких: пеня в сумі 17 002,35 грн, 3% річних в сумі 15 526,62 грн, інфляційні нарахування в сумі 65 319,45 грн.

ПАТ "НАК "Нафтогаз України" подав відзив на апеляційну скаргу, просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, з тих підстав, що апелянт неправильно тлумачить умови пункту 7.2 договору в редакції додаткової угоди №2, яким сторони лише обумовили момент виникнення права на нарахування пені, при тому не змінивши передбачений порядок нарахування штрафних санкцій.

Згідно зі статтею 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об»єктивно не залежали від нього.

Статтею 271 ГПК України установлено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно з частиною 6 статті 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до вимог статей 74, 76, 77, 78, 79 ГПК України кожна сторона повинна належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Львівський апеляційний господарський суд розглянув матеріали справи і апеляційну скаргу, заслухав пояснення представників та для зміни рішення Господарського суду Чернівецької області від 23 травня 2017 року у справі №926/50/16 і вважає, що є підстави для часткового задоволення апеляційної скарги ПАТ по газопостачанню та газифікації Чернівцігаз з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Такі ж вимоги передбачено й статтею 193 ГК України.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобовязань, а у разі прострочення виконання грошового зобовязання він на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України).

За умовами статті 549 ЦК України та статті 230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов'язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 ГК України).

Частиною 6 статтею 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За приписами ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 3 статті 653 ЦК України щодо правових наслідків зміни договору зазначено, що у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно до вимог статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями днями або годинами, а термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок (ст. 253 Цивільного кодексу).

Згідно з матеріалами справи 04 січня 2013 року ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та ПАТ Чернівцігаз уклали Договір купівлі-продажу природного газу № 13-251-РО (далі - Договір) за умовами якого позивач зобовязався передати у власність відповідача природний газ, а останній зобовязався його прийняти та оплатити.

Згідно з п. 1.2 Договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації промисловим споживачам та іншим субєктам господарювання, які є кінцевими споживачами газу (далі споживачі покупця).

У період з січня 2013 року до червня 2015 року позивач поставив відповідачу природний газ в кількості 32,773 тис. м3 загальною вартістю 4 251 573,06 грн.

Пунктом 3.3. Договору передбачено, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Відповідно до п. 3.4 Договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобовязується повернути покупцеві один примірник оригіналу акту, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 5.1., 5.3. Договору ціна (граничний рівень ціни) на природний газ установлюється НКРЕ. У разі зміни НКРЕ ціни на природний газ вона є обовязковою для сторін за Договором з моменту введення її в дію, про що сторонами підписується додаткова угода до Договору.

Згідно з пунктом 6.1 Договору оплата за газ здійснюється покупцем шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно із п. 9.2 Договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 3 роки.

Сторони уклали 16 додаткових угод до Договору, якими неодноразово змінювали п. 5.1, 5.2 та 5.4 Ціна газу, п. 2.1 Кількість та якість газу та інші умови Договору (а.с. 31-51).

Строк дії Договору вказаний у пункті 11 Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.2013р., і діє в частині реалізації газу до 31.12.2013р., а в частині проведення розрахунків за газ до їх повного здійснення.

На виконання умов договору позивач за період з січня 2013 року до червня 2015 року включно передав, а відповідач прийняв природний газ в кількості 32,773 тис. м3 загальною вартістю 4 251 573,06 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, копії яких долучені до матеріалів справи. Відповідач за поставлений позивачем природний газ розрахувався з порушенням строків, встановлених Договором. Ці обставини відповідач не заперечив, проте звертав увагу на поставку газу із простроченням.

Відповідач свої зобовязання за Договором виконав частково з порушенням строків оплати сплатив позивачу 3 969 808,58 грн за отриманий природний газ, станом на 14.10.2015р. сума основного боргу становила 281764,48 грн.

Після порушення провадження у справі відповідач 03.03.2016р. сплатив позивачу 281 764,48 грн основного боргу (а.с.143, т.1).

Суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність і обгрунтованість нарахування штрафних санкцій і повністю задовольнив уточнені позовні вимоги стягнув з відповідача на користь позивача 141 879,51 грн. пені, 18 800,90 грн. - 3% річних і 222 549,43 грн. інфляційних нарахувань.

Суд апеляційної інстанції не погоджується із стягненням штрафних санкцій за період з 20.02.2013р. до 19.10.2015р. з тих підстав, що 31.12.2013р. сторони уклали додаткову угоду №2, якою внесли зміни до пунктів 6.1, 7.2 та статті 11 Договору, а саме:

Сторони домовились викласти п. 7.2. статті 7 Договору у новій редакції наступного змісту: У разі якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині поставки газу (розділ ХІ Договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за Договором природного газу, покупець зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п. 6.1 Договору).

Згідно пункту 6.1 Договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється Покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.2013, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014, а в частині проведення розрахунків за газ до їх повного здійснення.

Додатковою угодою № 3 від 28.04.2014 р. сторони внесли зміни до договору, зокрема до пунктів 6.1.,9.1., 9.2. Договору і передбачили наступне: оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється Покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць. Угода у цій частині поширює свою дію на відносини Сторін, що фактично склалися з 18.03.2014 р.

Додатковою угодою № 16 від 19.06.2015 року до Договору сторони домовились про таке:

- вважати Договір купівлі-продажу природного газу № 13-251-РО від 04.01.2013 таким, що припинив дію в частині поставки природного газу з 01.07.2015р.

- викласти статтю 11 «Строк дії договору» в наступній редакції: «Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 1 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 30.06.2015р. (включно), а в частині проведення розрахунків за газ до їх повного здійснення.

Отже, право на нарахування відповідачу пені за порушення останнім строків виконання грошового зобовязання виникло у позивача з 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору, тобто 20.07.2015р., оскільки закінчення строку дії Договору узгоджено сторонами додатковою угодою №16 є 30.06.2015 (включно).

Вимога про стягнення пені в сумі 141 879,51 грн за прострочення виконання грошового зобовязання заявлена позивачем без урахування чинної редакції п.7.2. Договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 31.12.2013р.), за змістом якого у разі якщо до 20 числа, кожного місяця прострочення, протягом періоду поставки газу (розділ ХІ Договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за Договором природного газу, покупець зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п. 6.1 Договору).

Суд першої інстанції не взяв до уваги умови п.7.2. Договору щодо періоду нарахування пені та дійшов помилкового висновку, що право на нарахування пені виникло у позивача з 20.02.2013р., хоча повинен був застосувати умову п.7.2. Договору. Тобто, право на нарахування відповідачу пені за порушення останнім строків виконання грошового зобовязання виникло у позивача з 20.07.2015р. Закінчення строку дії Договору узгоджено сторонами додатковою угодою №16 в частині реалізації газу є 30.06.2015 (включно).

Також суд не урахував, що індекс інфляції кредитором може бути нарахований виключно за повний календарний місяць, у якому боржник не виконав зобовязання, а при здійсненні розрахунку 3% річних позивач неправомірно включив у період прострочення ті дні, у яких відповідачем проводилась оплата; не перевірив наданого позивачем розрахунку пені, інфляційних втрат і 3% річних виходячи із обставин виникнення і простроченої суми боргу, умов Договору щодо настання відповідальності за прострочення платежу і помилився у висновку, що за період з 20.02.2013р. до 19.10.2015р. сума інфляційних втрат становить 222 549,43 грн, 3% річних - 18 800,90 грн, пені - 141 879,51 грн.

Натомість згідно із наданим відповідачем контррозрахунком сума пені становить 17 002,35 грн., 3% річних - 15 526,62 грн., інфляційні втрати - 65 319,45 грн. Відповідач урахував строк припинення дії Договору з 30.06.2015р., умови пункту 7.2. Договору щодо початку строку нарахування пені з 20.07.2015р.; вимоги щодо нарахування індексу інфляції - виключно за повний календарний місяць, у якому боржником не проведено виконання грошового зобовязання та вимоги щодо розрахунку 3% річних - у період прострочення не зараховано ті дні, у яких відповідачем проводилась оплата.

Отже Господарський суд Чернівецької області неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, що є підставою для зміни резолютивної частини рішення Господарського суду Чернівецької області від 23 травня 2017 року у справі №926/50/16.

Суд відхиляє доводи відповідача про відсутність у нього підстав для проведення розрахунків та нарахування штрафних санкцій через відсутність скріплених печатками актів приймання-передачі газу у строк визначений договором, оскільки відповідач не спростовує й не заперечує факту отримання ним природного газу, як про це вказує позивач.

Згідно з частиною 2 статтею 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Пункт 4 статті 277 ГПК України вказує, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

У силу приписів статей 269, 331, 275 ГПК України суд апеляційної інстанції не має законних підстав розглядати клопотання відповідача про зменшення на 50% розміру штрафних санкцій та розстрочення виконання судового рішення.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 275, 277, 282, 284, 285 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Чернівцігаз задовольнити частково. Змінити резолютивну частину рішення Господарського суду Чернівецької області від 23 травня 2017 року у справі №926/50/16, викласти в редакції:

«Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Чернівцігаз (59009, м. Чернівці, вул. Винниченка, 9-а, код 03336166) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720) 17 002,35 грн пені, 15 526,62 грн 3% річних та 65 319,45 грн інфляційних втрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя В.М. Гриців

суддя Л.Л. Давид

суддя Г.Т. Кордюк