ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2017 Справа № 917/1498/17

Господарський суд Полтавської області

в складі головуючого судді Кульбако М.М.

за участю представників:

від позивача: Сова В.В.,

від відповідача: Іващенко О.Г., (після перерви не з'явився)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи - підприємця Лисенко Олександра Андрійовича,

АДРЕСА_1

до Лубенської міської ради,

вул. Ярослава Мудрого, 33, м. Лубни, Лубенський район, Полтавська область, 37500

про визнання недійсним договору оренди землі від 27.02.2013, -

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець Лисенко Олександр Андрійович звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до Лубенської міської ради про визнання недійсним договору оренди землі від 27.02.2013, укладений між сторонами, посилаючись на порушення встановленого порядку щодо укладення договору.

Ухвалою суду від 18.09.20174 порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 20.10.2017.

24.10.2017 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує, що позов є безпідставним, оскільки договір укладено згідно рішення міської ради, прийнятим за заявою позивача, і відповідає вимогам земельного законодавства.

Представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві, надав пояснення по справі.

Представник відповідача заперечив проти позову з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, зокрема, посилаючись на сплив строків позовної давності.

15.11.2017 позивачем подано пояснення по справі, в яких вказує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення прозорості у сфері відносин власності з метою запобігання корупції» №597- VIII від 14 липня 2015 року було внесено зміни, зокрема й до закону України «Про Державний земельний кадастр» і дозволено відкритий доступ до цих даних. Зазначені зміни, відносно можливості отримання інформації з Державного земельного кадастру набули чинності з 05.10.2015. Так, позивач набув об'єктивної можливості реалізувати своє право на інформацію лише від 05.10.2015, відповідно початок спливу строку позовної давності також почав свій перебіг 05.10.2015 і відповідно сплив би 06.10.2018.

В судовому засіданні 15.11.2017 оголошено перерву до 29.11.2017.

29.11.2017 позивачем надано додаткові пояснення по справі (вх. №148577 від 29.11.2017).

В судовому засіданні 15.11.2017 та 29.11.2017 представник позивача підтримав вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні 15.11.2017 проти вимог заперечив, в судове засідання 29.11.20.17 не з'явився (подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника).

Відтак, обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні судом не встановлено.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

На підставі рішення Лубенської міської ради Полтавської області від 14.12.2012 між Фізичною особою - підприємцем Лисенко Олександром Андрійовичем (позивач) та Лубенською міською радою Полтавської області (відповідач) було укладено договір оренди земельної ділянки від 27.02.2013 (а.с. 11-12, далі Договір).

Предметом даного договору визначено земельну ділянку несільськогосподарського призначення із категорії земель зазначених у пункті «Ж» ст. 19 Земельного кодексу України за цільовим використанням - землі для будівництва та обслуговування будівлі торгівлі (03.07 Класифікації видів цільового призначення земель), яка знаходиться в м. Лубни, вул. Радянська, 35.

Відповідно до Договору в оренду передається земельна ділянка несільськогосподарського призначення, загальною площею 0,0733 га, згідно з планом. На земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомого майна - приміщення магазину. Нормативно грошова оцінка земельної ділянки з (Кф 1,059) становить - 508584,72 грн.

Договір укладено строком на п'ять років (розділ 3 Договору).

Згідно акту приймання-передачі вказану земельну ділянку передано позивачу (а.с. 13)

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником приміщення магазину, який розташовано у житловому будинку №35 по пр-т. Володимирський в м. Лубни. Приміщення магазину складається із нежитлового приміщення, придбаного за договором купівлі продажу частини приміщення від 11.03.2001 площею 474, кв. м та частини приміщення площею 372, кв. м. за договором купівлі продажу приміщення від 13.03.2006 (а.с. 15-17).

Позивач зазначає, що у Договорі (оренди землі від 27.02.2013) визначено частково кадастровий номер земельної ділянки, проте 07.07.2017 відділом у Лубенському районі головного управління Держгеокадастру у Полтавській області було повідомлено, що кадастровий номер :05:002:0027, місце розташування : м. Лубни, вул. Радянська, 35, загальною площею 733 кв. м. відсутній у Національній кадастровій системі (а.с. 14).

Позивач стверджує, що відповідач як особа, яка розпоряджається земельними ділянками в межах міста Лубни, в порушення діючого порядку передачі земельної ділянки в оренду, надала проект спірного договору та наполягала на його укладенні. Разом з тим, передача в оренду земельних ділянок під багатоквартирним будинком здійснюється в іншому порядку, і передбачає множинність орендарів - усіх власників приміщень та квартир в багатоквартирному будинку. Відтак, договір підлягає визнанню недійсним, оскільки його зміст суперечить нормам діючого законодавства України.

За приписами частини 1 статті 93 Земельного кодексу України та статті 1 Закону України "Про оренду землі", право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння та користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до частини 1 статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до статті 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

Таким чином, закон не передбачає можливості укладення договору оренди невизначеної земельної ділянки з власниками або користувачами приміщень в багатоквартирних жилих будинках.

Істотні умови договору оренди землі визначені у статті 15 Закону України "Про оренду землі" (у редакції на момент укладення оспорюваного договору): об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

В даному випадку надати в оренду земельну ділянку під приміщенням, розташованим у багатоквартирному будинку неможливо, оскільки неможливо створити об'єкт земельних відносин земельну ділянку, не порушуючи єдиний комплекс нерухомого майна. Таку земельну ділянку неможливо передати в оренду у зв'язку з відсутністю самого об'єкту оренди.

Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зі змісту ч.1 статті 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Судом встановлено, що зміст Договору оренди земельної ділянки від 27.02.2013, що укладений між позивачем та відповідачем, суперечить вищезгаданим нормам Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі».

Відповідачем заявлено про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності.

Позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 6 ст. 261 ЦК України).

За приписами ч. ч. 2, 3 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як зазначалося вище, позовні вимоги заявлені обґрунтовано, договір оренди землі від 27.02.2013 підлягає визнанню недійсним.

Пунктом 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" передбачено, що якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Суд погоджується з твердженням відповідача, стосовно того, що з 01.01.2013 року було відкрито вільний доступ до публічної кадастрової карти України.

З 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України "Про Державний земельний кадастр", норми якого привнесли ряд нововведень у земельні відносини.

Так, Держземагентство України з 1 січня 2013 року відкрило вільний доступ до публічної кадастрової карти. Інформація про земельні ділянки в межах України - в он-лайн режимі на oфіційному веб-сайті Держземагентства.

Крім того, як зазначено вище, договір укладено 27.02.2013 року і в цей же день підписано акт прийому-передачі (а.с.11-13). Зазначене свідчить про те, що позивач знав про умови договору оренди земельної ділянки, а тому пропустив строк для захисту своїх прав. Жодних доказів поважності причин пропуску строку позивачем не надано.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, суд вважає, що у позові слід відмовити зв'язку зі спливом строків позовної давності.

Відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судові витрати відповідно до статті 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Полтавської області протягом 10 днів.

Суддя Кульбако М.М.