ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2017 р. м. Київ Справа № 911/873/17

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю НУТРІМЕД

до Товариства з обмеженою відповідальністю ФРАМ КО

про стягнення 350607,60 грн.

секретар судового засідання (ст. секретар): Діхтярук Є.А.

за участю представників:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю НУТРІМЕД (далі ТОВ НУТРІМЕД, позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ФРАМ КО (далі ТОВ ФРАМ КО, відповідач) про стягнення 350607,60 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобовязань щодо здійснення повного та своєчасного розрахунку з позивачем за поставлений товар відповідно до договору поставки № 1095 від 01.01.2015 р., у звязку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача 350607,60 грн. основного боргу, 30000,00 грн. за оплату послуг адвоката, а також судовий збір.

13.04.2017 р. до господарського суду Київської області від відповідача було подано відзив на позов б/н від 12.04.2017 р. (вх. № 7851/17 від 13.04.2017 р.), за змістом якого відповідач вважає позовні вимоги ТОВ НУТРІМЕД необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що позивачем не додано до позову заявок на замовлення товару, що, на думку відповідача, унеможливлює встановити, чи дійсно обсяги поставок, ціна товару, а також строки поставки товару, за який позивач просить стягнути оплату, відповідають замовленням відповідача. Відповідач також звертає увагу суду, що позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості за деякими видатковими накладними за якими строк оплати, передбачений пунктом 4.3 договору, не наступив.

Крім того, відповідач зазначає, що наявні в матеріалах справи видаткові накладні, як первинні документи, не можуть підтверджувати заявлені позовні вимоги, оскільки оформлення видаткових накладних відбулося, на думку відповідача, з порушенням встановленої законом процедури.

Серед іншого, ТОВ «ФРАМ КО» заперечувало щодо витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 30000,00 грн., які позивач просить покласти на відповідача, вважаючи їх розмір неспіврозмірним та завищеним.

Враховуючи викладене, ТОВ «ФРАМ КО» зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності у відповідача простроченої заборгованості за договором, у звязку з чим відповідач просить відмовити ТОВ НУТРІМЕД у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розгляд справи відкладався.

18.05.2017 р. до господарського суду Київської області від позивача було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог б/н від 18.05.2017 р. (вх. № 10044/17 від 18.05.2017 р.), за змістом якої позивач просить стягнути з відповідача 318757,80 грн. основного боргу, 30000,00 грн. за оплату послуг адвоката.

18.05.2017 р. до господарського суду Київської області від позивача було подано пояснення б/н від 18.05.2017 р.(вх. № 10059/17 від 18.05.2017 р.), за змістом яких позивач вважає доводи відповідача, викладені у відзиві, необґрунтованими та безпідставними, оскільки всі видаткові накладні, за якими у відповідача виникли зобовязання з оплати товару, оформлені відповідно до вимог законодавства та засвідчують факт здійснення господарської операції та виникнення договірних відносин між сторонами, зокрема, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88. Крім того, позивач вказує на те, що з приписів ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" випливає, що засвідчення печаткою видаткової накладної не є обов'язковим.

18.05.2017 р. до господарського суду Київської області від позивача було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог б/н від 18.05.2017 р. (вх. № 10061/17 від 18.05.2017 р.), за змістом якої позивач просить суд збільшити розмір позовних вимог та стягнути з відповідача 350607,60 грн. основного боргу, 30000,00 грн. за оплату послуг адвоката, а також судовий збір.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення у справі, зокрема, збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Згідно з п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011р. № 18, передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

За вказаних обставин суд здійснює розгляд позовних вимог в редакції останньої за часом подання заяви про збільшення розміру позовних вимог б/н від 18.05.2017 р. (вх. № 10061/17 від 18.05.2017 р.), а саме - про стягнення 350607,80 грн. основного боргу.

Крім того, у судовому засіданні 18.05.2017 р. представником відповідача було подано клопотання б/н від 18.05.2017 р. (вх. № 10058/17 від 18.05.2017 р.) про продовження строку розгляду спору, яке було задоволене ухвалою господарського суду Київської області від 18.05.2017 р.

У судовому засіданні 18.05.2017 р. представник позивача позовні вимоги підтримував; представник відповідача проти позовних вимог заперечувала.

У судовому засіданні 18.05.2017 р. була оголошена перерва до 08.06.2017 р.

17.05.2017 р. до господарського суду Київської області представником відповідача було подано зустрічний позов б/н від 16.05.2017 р. (вх. № 9809/17 від 17.05.2017 р.) Товариства з обмеженою відповідальністю ФРАМ КО до Товариства з обмеженою відповідальністю НУТРІМЕД про визнання недійсним договору № 1095 від 01.01.2015 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 19.05.2017 р. було відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю ФРАМ КО до Товариства з обмеженою відповідальністю НУТРІМЕД про визнання недійсним договору поставки № 1095 від 01.01.2015 р. з підстав звернення останього із зустрічним позовом після початку розгляду справи по суті.

До господарського суду Київської області 26.05.2017 р. від Товариства з обмеженою відповідальністю ФРАМ КО надійшла апеляційна скарга на ухвалу господарського суду Київської області від 19.05.2017 р. про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви.

У звязку з направленням матеріалів справи до суду апеляційної інстанції, ухвалою господарського суду Київської області від 29.05.2017 р. було зупинено провадження у справі до повернення матеріалів даної справи до господарського суду Київської області із суду вищої інстанції.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2017 р., залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 15.11.2017 р., зазначену вище ухвалу господарського суду Київської області у справі № 911/873/17 від 19.05.2017 р. було залишено без змін.

У звязку з поверненням матеріалів даної справи до господарського суду Київської області із судів вищих інстанцій ухвалою господарського суду Київської області від 27.11.2017 р. було поновлено провадження у справі та призначено її розгляд на 18.12.2017 р.

Слід зазначити, що 15.12.2017 р. набрав чинності Господарський процесуальний кодекс України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 р.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 Перехідних положень ГПК України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 р. справи у судах першої інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Дослідивши наявні матеріали справи та враховуючи, що розгляд по суті у даній справі був розпочатий у судовому засіданні 13.04.2017 р., суд дійшов висновку, що справу № 911/873/17 слід розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії розгляду справи по суті.

У судове засідання 18.12.2017 р. представники позивача та відповідача не зявились, хоча про дату і час розгляду справи були повідомлені належно.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Поряд з цим, відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Також слід зазначити, що можливість суду розглянути справу за наявними в ній матеріалами передбачено ч. 9 ст. 81, ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 222 ГПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

У судовому засіданні 18.12.2017 р. було прийнято рішення.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

01.01.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю НУТРІМЕД (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФРАМ КО» (покупець) було укладено договір поставки № 1095, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобовязується систематично постачати та передавати у власність покупця дієтичні добавки у кількості, асортименті і за цінами згідно з специфікаціями (накладними), що є невідємними частинами цього договору, а покупець зобовязується приймати цей товар, і своєчасно проводити його оплату на умовах даного договору. Загальна сума Договору визначається сумою вартості всіх окремих постачань (п. 1.2 договору).

Пунктом 3.1 договору встановлено, що товар за даним договором постачається окремими партіями у відповідності з специфікаціями (накладними на основі заявок покупця). У заявці покупець визначає номенклатуру товару, кількість, узгоджену ціну та умови оплати.

Згідно з п. 3.2 договору постачальник постачає покупцю товар за свій рахунок. Одержувачем товару є ТОВ «ФРАМ КО», яке знаходиться за адресою: 08131, Україна, Київська обл. Києво-Святошинський район, село Софіївська Борщагівка, вул. Леніна, 114.

У відповідності до п. 3.3 договору перехід права власності на товар відбувається в момент прийняття одержувачем партії товару в місці постачання у відповідності з п. 3.2 цього договору. Доказом передачі партії товару у власність покупця являється специфікація (накладна) оформлена належним чином та підписана уповноваженою особою одержувача з печаткою одержувача. Ризик випадкової загибелі або випадкового псування товару, що постачається, переходить на покупця одночасно з виникненням у нього права власності.

Пунктом 3.4 договору сторони погодили, що товар повинен бути поставлений покупцеві протягом 5-ти календарних днів з дати узгодження заявки покупця. Датою постачання товару є дата приймання одержувачем партії товару в місці постачання у відповідності з п. 3.2 цього договору, що підтверджується підписом уповноваженого представника одержувача, на всіх примірниках накладної.

Згідно з п. 4.1 договору покупець оплачує поставлений постачальником товар за цінами, передбаченими у специфікаціях (накладних), що є невідємними частинами цього договору.

Покупець сплачує кожну поставлену партію товару в безготівковому порядку (платіжним дорученням) згідно накладних протягом 75 календарних днів з дати постачання (п. 4.3 договору).

Відповідно до п. 5.2 договору встановлено, що товар вважається зданим постачальником і прийнятим покупцем: відносно кількості відповідно до накладних, що підтверджується підписом представника одержувача на всіх примірниках накладних; відносно якості - згідно з паспортом відповідності і гігієнічним висновком.

Цей договір набирає чинності з моменту підписання його обома сторонами і діє до 31 грудня 2016 р. (п. 6.1 договору).

У випадку, якщо жодна з сторін за 30 днів до закінчення строку дії цього договору не повідомить іншу про припинення його умов, договір вважається автоматично пролонгованим на календарний рік, на тих же умовах (п. 6.2 договору).

Доказів припинення дії договору до матеріалів справи не додано.

Як слідує з матеріалів справи, на виконання умов договору № 1095 від 01.01.2015 р. ТОВ НУТРІМЕД за період з 10.11.2016 р. по 13.02.2017 р. здійснило постачання ТОВ «ФРАМ КО» товарів на загальну суму 366243,60 грн., що підтверджується підписаними повноважними представниками сторін видатковими накладними за вказаний період, а саме - № 260 від 10.11.2016 р., № 261 від 10.11.2016 р., № 273 від 06.12.2016 р., № 274 від 06.12.2016 р., № 275 від 07.12.2016 р., № 285 від 15.12.2016 р., № 290 від 22.12.2016 р., № 291 від 22.12.2016 р., № 294 від 28.12.2016 р., № 295 від 28.12.2016 р., № 2 від 11.01.2017 р., № 13 від 19.01.2017 р., № 19 від 25.01.2017 р., № 29 від 06.02.2017 р., № 30 від 06.02.2017 р., № 35 від 13.02.2017 р. (копії долучено до матеріалів справи, оригінали оглянуто судом).

Також матеріали справи містять і ряд довіреностей, виданих ТОВ «ФРАМ КО» на своїх представників - приймальник товару ОСОБА_1, приймальний товару ОСОБА_2, на отримання матеріальних цінностей від ТОВ «НУТРІМЕД» (копії долучено до матеріалів справи, оригінали оглянуто судом).

Як зазначає позивач, ТОВ ФРАМ КО частково розрахувалось за отриманий товар, що підтверджується виписками по рахунку позивача за період з 02.11.2016 р. по 07.02.2017 р.

Проте, як вбачається з розрахунку ціни позову, позивачем були здійснені часткові оплати за період з 10.11.2016 р. по 13.02.2017 р., які були зараховані позивачем в рахунок погашення заборгованості за поставлений товар за попередній період.

За поставлений товар за спірний період у даній справі здійснена відповідачем оплата 07.02.2017 р. в сумі 31687,90 грн. була частково була зарахована позивачем у погашення заборгованості за видатковою накладною № 261 від 10.11.2016 р. на суму 15636,00 грн.

Таким чином, сума боргу відповідача перед позивачем, з урахуванням здійсненої позивачем часткової оплати у сумі 15636,00 грн., становить 350607,60 грн. (366243,60 грн. (загальна сума, на яку було поставлено товар) 15636,00 грн. (сума часткового погашення заборгованості).

Оскільки ТОВ «ФРАМ КО» несвоєчасно та не в повному обсязі розрахувалось з позивачем за отриманий товар відповідно до договору № 1095 від 01.01.2015 р., останній і звернувся з даним позовом до суду.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.ст. 691, 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Поряд з цим, приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач проти позову заперечував.

Як вбачається зі змісту відзиву, відповідач вважає, що ненадання до матеріалів справи заявок на замовлення товару унеможливлює встановити, чи дійсно обсяги поставок, ціна товару, строки поставки товару відповідають замовленням відповідача.

Однак, відповідні заперечення не спростовують факту поставки та обсягів фактично прийнятих відповідачем поставок згідно з підписаними накладними, а тому не спростовують необхідності оплати отриманого товару.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається також на те, що наявні в матеріалах справи видаткові накладні оформлені з порушенням встановленої законом процедури, оскільки у видаткових накладних, за яким позивач заявляє свої вимоги, відсутні посилання на реквізити довіреності, що унеможливлює визначити повноваження посадової особи на отримання ТМЦ.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Слід зазначити, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення (стаття 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні).

Відповідно до п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до п. 2.4 Положення, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Згідно з абз. 1 п. 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку визначено, зокрема, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

У відповідності з п. 2.15 Положення первинні документи підлягають обов'язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов'язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув'язка окремих показників.

З огляду на викладене зазначені вище посилання відповідача не беруться до уваги судом, оскільки за своїм призначенням довіреність не відповідає ознакам первинного документа, встановленим ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, так як довіреність не підтверджує факт господарської операції, а є документом, що фіксує рішення уповноваженої особи підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства ТМЦ.

При цьому слід зазначити, що до матеріалів справи долучено довіреності, видані уповноваженим особам ТОВ «ФРАМ КО» на отримання товару, які містять відомості про уповноваження фізичних осіб одержати для підприємства позивача цінності за зазначеною у виданій довіреності накладною та зразки підпису осіб, що одержали довіреність.

Посилання ТОВ «ФРАМ КО» на неналежне оформлення спірних видаткових накладних, зокрема, в частині відсутності відтиску мокрої печатки підприємства, відсутності у видаткових накладних інформації про посаду та повноваження і ПІБ відповідальної особи, що здійснила прийом ТМЦ, також не приймаються судом до уваги при вирішенні даного спору та відхиляються з огляду на наступне.

Як зазначено у ч. 4 п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар і строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 21.04.2011 р. у справі № 9/252-10).

При цьому слід зазначити, що вимоги Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні щодо правильності оформлення первинних документів передбачають наявність в документах такого реквізиту, як інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції лише альтернативно такому обов'язковому реквізиту, як особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 19.04.2016 р. у справі № 21-4985а15.

Як зазначалося вище, видані відповідачем довіреності містять відомості про уповноваження конкретної фізичної особи, із зазначенням її ПІБ, а також зразок підпису особи, що одержала довіреність, на отримання цінностей за накладною, визначеною в довіреності.

Таким чином, інформація, зазначена в довіреностях та видаткових накладних, дає змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні господарських операцій за всіма спірними поставками.

Щодо відсутності на видаткових накладних мокрої печатки відповідача, то як зазначалося вище, згідно з п. 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, документ має бути підписаний особисто та може бути скріплений печаткою.

Згідно із вимогами зазначених вище норм Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні печатка на видатковій накладній не є обовязковим реквізитом останньої. Норми вищезазначеного закону містять альтернативне посилання на особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, тобто немає обовязку ідентифікувати дані особистого підпису особи.

Натомість, судом встановлено, що на всіх спірних видаткових накладних в графі одержувача проставлено штемпель ТОВ «ФРАМ КО» з ідентифікаційним кодом відповідача.

Відповідач, серед іншого, заперечуючи проти задоволення позовних вимог у поданому відзиві, вказував на те, що станом на дату подання позову до суду 21.03.2017 р. за видатковими накладними № 2 від 11.01.2017 р., № 13 від 19.01.2017 р., № 19 від 25.01.2017 р., № 29 від 06.02.2017 р., № 30 від 06.02.2017 р., № 35 від 13.02.2017 р. не наступив строк виконання грошових зобовязань встановлений п. 4.3 договору поставки № 1095 від 01.01.2015 р., відповідно до якого сторони встановили, що оплата за поставлений товар повинна здійснюватись відповідачем протягом 75 днів з дати поставки товару.

Судом встановлено, що підчас розгляду даного позову за видатковою накладною № 2 від 11.01.2017 р. термін оплати настав 26.03.2017 р., № 13 від 19.01.2017 р. термін оплати настав 02.04.2017 р., № 19 від 25.01.2017 р. термін оплати настав 09.04.2017 р., № 29 від 06.02.2017 р. термін оплати настав 21.04.2017 р., № 30 від 06.02.2017 р. термін оплати настав 21.04.2017 р., № 35 від 28.04.2017 р.

Таким чином, ТОВ «НУТРІМЕД» станом на час розгляду даного позову має право стягнення з відповідача заборгованості за вказаними вище видатковими накладними.

Окрім того, твердження відповідача, що позивачем було неправомірно враховано до суми заборгованості 15636,00 грн. за видатковою накладною № 261 від 10.11.2016 р. не знаходять свого підтвердження, оскільки, як вже зазначалось вище, позивачем було зараховано частину оплати у розмірі 15636,00 грн. із здійсненої відповідачем оплати 07.02.2017 р.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем при розрахунку ціни позову було враховано погашення відповідачем заборгованості за видатковою накладною № 261 від 10.11.2016 р.

Підсумовуючи наведене, судом було встановлено, що наявними у справі матеріалами, зокрема, копіями видаткових накладних, які підписані в двосторонньому порядку, скріплені печаткою позивача та штампом відповідача (оригінали яких оглядалися судом), підтверджується поставка товару, факт якої відповідач не спростовує, а недоліки в оформленні видаткових накладних, про які зазначає відповідач, не спростовують факт поставки товару та не є підставою для не здійснення відповідачем розрахунку за поставлений товар.

При цьому судом враховано, що відповідач до позивача з приводу неналежного оформлення накладних не звертався та від отриманого за вказаними накладними товару не відмовлявся. Крім того, відповідачем було частково оплачено суму товару за договором. Доказів протилежного до матеріалів справи не надано.

Отже, факт порушення відповідачем зобовязань з оплати поставленого позивачем товару судом встановлений та відповідачем не спростований.

Доказів погашення відповідачем заборгованості на момент вирішення спору у даній справі до її матеріалів не надано.

З огляду на викладене вище, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки № 1095 від 01.01.2015 р., з урахуванням встановлення судом факту наявності заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 350607,60 грн., є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «НУТРІМЕД» у повному обсязі.

Стосовно розподілу судових витрат у даній справі, зокрема, в частині покладення на відповідача понесених позивачем витрат на правову допомогу, слід зазначити наступне.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру». Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

За приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи, правовідносини між позивачем та адвокатом ОСОБА_3 підтверджуються угодою про надання правових послуг № 7 від 21.03.2017 р.

У відповідності зі Свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серія № 229, виданим 28.02.1995 р., ОСОБА_3 має право на заняття адвокатською діяльністю.

Сплата позивачем вартості адвокатських послуг за вказаним договором підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією до прибуткового косового ордера № 7 від 21.03.2017 р. на суму 30000,00 грн.

Пунктом 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» передбачено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, повязані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських обєднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським обєднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Як вбачається з поданого відзиву, відповідач заперечував щодо стягнення з нього 30000,00 грн. витрат на послуги адвоката, вважаючи їх розмір неспіврозмірним та завищеним.

Однак доказів неспіврозмірності чи завищення адвокатом позивача розміру витрат на послуги адвоката відповідачем до матеріалів справи не додано.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем підтверджено правовий статус адвоката, якому здійснено оплату, а також наявність доказів фактичного перерахування йому коштів на підставі договору, господарський суд дійшов висновку про кваліфікацію зазначених ТОВ «НУТРІМЕД» витрат по оплаті за договором про надання правничої допомоги в сумі 30000,00 грн. в якості витрат на оплату послуг адвоката в розумінні ст. 126 ГПК України.

З огляду на викладене, на підставі п.п. 2, 4 ч. 1, ч. 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору та витрати позивача на професійну правничу допомогу покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ФРАМ КО (08131, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Софіївська Борщагівка, вул. Леніна, буд. 114, код 39443405) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НУТРІМЕД» (03055, м. Київ, вул. Ванди Василевської, буд. 7-А, код 30112347) 350607 (триста пятдесят тисяч шістсот сім) грн. 60 коп. основного боргу, 30000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп. витрат на послуги адвоката, 5260 (пять тисяч двісті шістдесят) грн. 00 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення підписане 28.12.2017 р.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В.М. Бабкіна