РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 року Справа № 918/590/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Петухов М.Г. , суддя Маціщук А.В.

секретар судового засідання Вох В.С.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1,представник,дов. в справі

відповідача: не з"явився

третя особа :не з"явилась

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Санком-Рівне" на рішення господарського суду Рівненської області від 31.10.17р. ухвалене суддею Марачем В.В. у м.Рівному, повний текст складено 06.11.17р.

у справі № 918/590/17

за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "INTER CARS UKRAINE"

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Санком-Рівне"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ФОП ОСОБА_3

про стягнення заборгованості та неустойки за договором поставки в сумі 91 562,93 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 31 жовтня 2017 р. у справі № 918/590/17 позов ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "INTER CARS UKRAINE" до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Санком-Рівне" про стягнення заборгованості та неустойки за договором поставки в сумі 91 562,93 грн задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Санком-Рівне" (33027, м. Рівне, вул. Данила Галицького, буд. 25, ) на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "INTER CARS UKRAINE" (29009, м. Хмельницький, вул. Толстого, 1/1, ) 53 205 (п'ятдесят три тисячі двісті п'ять) грн. 79 коп. основного боргу, 6 976 (шість тисяч дев'ятсот сімдесят шість) грн. 97 коп. пені, 4 550 (чотири тисячі п'ятсот п'ятдесят) грн. 50 коп. 15 % річних, 3 556 (три тисячі п'ятсот п'ятдесят шість) грн. 93 коп. інфляційних та 1 193 (одну тисячу сто дев'яносто три) грн. 32 коп. витрат по сплаті судового збору.

Припинено провадження у справі в частині стягнення з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Санком-Рівне" 7 000,00 грн. основного боргу.

В решті в задоволенні позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд керувався положеннями ст. ст. 11,525, 526,530,546,549,625, 629,п.1 ст. 692, ч.1 ст. 712 Цивільного кодексу України, ч.1 ст. 174,ст.193,231,232, ч.1 ст. 265 Господарського кодексу України та прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача 53 205 грн. 79 коп. заборгованості за договором поставки від 01.12.2014 р. № U27815.є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

В частині стягнення 7000 грн, згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України, господарський суд припинив провадження у справі, у звязку із оплатою боргу .

В свою чергу, місцевий господарський суд зазначив, що при нарахуванні пені позивачем порушено період та порядок її нарахування, а тому зробив власні розрахунки пені (з 14.01.2017 року по 17.08.2017 р.) і вказав,що вона становить 6 976,97 грн. Також перевіривши подані розрахунки та період нарахування 15 % річних та інфляційних, судом встановлено, що відповідні розрахунки здійснено позивачем з порушенням порядку нарахування, а підлягає до стягнення інфляційні за період з лютого 2017 року по липень 2017 року включно у розмірі 3 556,93 грн; щодо 15 % річних за період (з 14.01.2017 року по 17.08.2017 р.) правомірним є стягнення у розмірі 4 550,50 грн.

Не погодившись з постановленим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій вказує, що судом першої інстанції порушено процесуальні та матеріальні норми права. Серед іншого вказує, що позивач мав б надати суду належні та допустимі докази про наявність боргу, які повинні бути складені у спосіб та в порядку, передбаченому законом.

Разом з тим, на думку апелянта, подані позивачем докази в обґрунтування заявлених позовних вимог, підписані самим товариством. Вважає, що сам факт наявності договору не дає підстав для нарахування заборгованості.

Просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач серед іншого вказує, що відповідач порушив норми ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, підпункту 5.1.2 пункту 5.1 ст.5 договору, чим завдав майнової шкоди позивачеві.

Вказав, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Також вказує, що намагаючись у досудовому порядку повернути заборгованість, позивач 10.07.2017 звернувся до відповідача із претензією, після чого отримав відповідь з підтвердженням заборгованості та пропозицією її погашення протягом трьох місяців рівними платежами, однак до цього часу сплачено 7000,00 грн.

Враховуючи вищезазначене, просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалою суду від 13 грудня 2017 р. до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено ФОП ОСОБА_3

У судовому засіданні представник позивача заперечив вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду без змін.

Від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення місцевого суд без змін. Вважає доводи відповідача необґрунтованими,оскільки поставка товару дійсно відбувалась на відповідні суми.

В судове засідання представники відповідача та третьої особи не з'явилися. Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що учасники справи були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать реєстр поштових відправлень, а також те, що явка представників учасників справи в судове засідання обов'язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе закінчувати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників відповідача та третьої особи.

У відповідності до вимог ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

При цьому дослідженню підлягають докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 грудня 2016 року між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "INTER CARS UKRAINE" (Постачальник), ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Санком-Рівне" (Покупець) та ФОП ОСОБА_3 (Третя сторона) було укладено Договір поставки № U27815 (надалі - Договір), за умовами якого, на умовах договору Постачальник зобовязується, використовуючи послуги Третьої сторони (яка є комерційним посередником, тобто надає послуги (сприяє) в укладенні Постачальником угод поставки; просуває від імені Постачальника товар; узгоджує та оформлює партії поставки, комплектує та відповідає за їх доставку), передати Покупцю у встановлений строк замовлені ним запасні частини до автомобілів, автохімію, масла, супутні товари для автотранспорту тощо (далі - товар) окремими партіями, а Покупець зобовязується приймати товар для здійснення підприємницької діяльності та оплачувати його. Асортимент (номенклатура), ціна та кількість товару остаточно погоджуються сторонами у накладних, які є специфікаціями у розумінні ст. 266 Господарського кодексу України та складають його невід'ємну частину (п. 1.1. Договір).

Відповідно до п. 1.2. Договору, ціна договору складається із сумарної ціни поставлених партій товару, яка вказана у видаткових накладних.

Пунктом 2.1. та пунктом 2.2. Договору передбачено, що договір набуває чинності з дня його належного підписання сторонами та діє по 31 грудня 2016 року. Якщо жодна із сторін за три тижні до цього терміну письмово не підтвердить намір припинити Договір, то строк Договору продовжується на тих самих умовах по 31 грудня кожного наступного року. Якщо на момент припинення або розірвання Договору стороною не виконане будь-яке зобовязання - Договір продовжує діяти до моменту виконання такою стороною всіх зобовязань і законних вимог та проведення остаточних розрахунків.

Згідно з п. 4.1. Договору, ціна одиниці виміру товару, що вказана в реєстрі цін Постачальника, є ринковою. Вартість товару вказується в гривнях у рахунку на оплату або видатковій накладній та відповідає рівню звичайних цін.

Покупець у будь-який визначений законодавством спосіб оплачує повну ціну товару на вказаних у рахунку/накладній умовах - або: попередньої оплати - відповідно до рахунка Постачальника, при цьому перебіг строку поставки починається з наступного після надходження суми передплати на банківський рахунок Постачальника дня; товарного кредиту з відстроченням платежу - протягом 14 календарних днів після приймання такої партії від Постачальника. У разі збільшення курсу євро на міжбанківському валютному ринку України понад 2% за день Постачальник може в односторонньому порядку скоротити строк відстрочення платежу або скасувати цей строк, про що негайно повідомляє Покупця через картку покупця (п. 5.1.1. та п. 5.1.2. Договору).

Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплено відбитками печаток останніх.

Як вбачається з видаткових накладних: № UAUQ1_160048799 від 23.12.16, № UAUQ1_160048908 від 23.12.16, № UAUQ1_160048909 від 23.12.16, № UAUQ1_160048911 від 23.12.16, № UAUQ1_160048947 від 23.12.16, № UAUQ1_160049083 від 27.12.16, № UAUQ1_160049081 від 27.12.16, № UAUQ1_160049571 від 30.12.16, № UAUQ1_160049523 від 30.12.16, № UAUQ1_160049525 від 30.12.16, № UAUQ1_160049511 від 30.12.16, № UAUQ1_160049533 від 30.12.16, № UAUQ1_170013411 від 31.03.17, № UAUQ1_170014225 від 05.04.17, № UAUQ1_170014227 від 05.04.17, на виконання Договору Позивач передав товар, а Відповідач отримав товар загальною вартістю 80 205 грн. 79 коп. (а.с. 11-25).

Згідно п. 5.1.2. Договору Відповідач зобов'язався провести оплату за товар, однак вартість отриманого товару оплатив частково на суму 20 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 646 від 03.04.2017 року.

Отже, станом на 04.04.2017 року сума основного боргу відповідача становила 60 205 грн. 79 коп.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи після порушення провадження у справі в суді першої інстанції, відповідач платіжним дорученням № 1738 від 28.08.2017 року здійснив перерахування грошових коштів ТОВ "INTER CARS UKRAINE" в сумі 7000,00 грн., призначення платежу - оплата за запчастини згідно договору поставки від 01.12.2014 р. № U27815.

Згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України господарський суд припинив провадження у справі, у звязку із відсутністю предмету спору.

Аналізуючи зазначені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Частиною 1 ст. 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).

В свою чергу, згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з приписами ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В свою чергу, згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Як вірно вказав суд першої інстанції, оскільки вказані товарно - транспортні накладні містять найменування сторін, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, перелік товару, його вартість, посилання на договір та інші реквізити, вони відповідають вимогам закону та є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції.

Як зазначалось вище у даній постанові, відповідач платіжним дорученням № 1738 від 28.08.2017 року здійснив перерахування грошових коштів ТОВ "INTER CARS UKRAINE" в сумі 7 000,00 грн., а саме оплатив за запчастини згідно договору поставки від 01.12.2014 р. № U27815.

Отже, колегія суддів констатує, що судом першої інстанції правомірно згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України припинено провадження, у звязку із сплатою боргу в розмірі 7 000 грн.

Отже, як вірно зазначив місцевий господарський суд заборгованість відповідача становить 53 205 грн. 79 коп і правомірно була стягнута судом першої інстанції.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 9 914,01 грн. пені, 5 655,81 грн. 15 % річних та 4 655,05 грн. інфляційних, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а відповідно до частини 1 та частини 2 статті 612 цього ж Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Так, п. 10.6. Договору сторони погодили, що покупець у разі несвоєчасної оплати поставленого товару за вимогою Постачальника сплачує за весь час прострочення: суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, пеню від простроченої суми у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у цей період, а також проценти (ч. 5 ст. 694 ЦК України) на прострочену суму в розмірі 15% річних.

У зв'язку з простроченням Відповідача Позивачем нарахована пеня у розмірі 9 914,01 грн. за період з 14.01.2017 року по 17.08.2017 .

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (п. 6 ст. 232 ГК України).

В свою чергу, преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб'єктів переказу грошей через платіжні системи.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Щодо нарахування пені, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо стягнення у визначений позивачем період (з 14.01.2017 року по 17.08.2017 рік.) пені в сумі 6 976,97 грн.

Щодо стягнення інфляційних та 15 % річних, колегія суддів зауважує таке.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пункті 10.6 Договору сторони передбачили, що покупець у разі несвоєчасної оплати поставленого товару за вимогою Постачальника сплачує за весь час прострочення: суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, пеню від простроченої суми у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у цей період, а також проценти (ч. 5 ст. 694 ЦК України) на прострочену суму в розмірі 15% річних.

Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника. Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

В свою чергу, колегія суддів зауважує, що позивач нарахував Відповідачу 15 % річних в сумі 5 655,81 грн. за період з 14.01.2017 р. по 17.08.2017 р. та 4 655,05 грн. інфляційних за період з 14.01.2017 р. по 17.08.2017 р.

Разом з тим, місцевий господарський суд правомірно встановив, що подані розрахунки та період нарахування 15 % річних та інфляційних здійснено позивачем з порушенням порядку нарахування.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне вказати таке.

Так, Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція викладена у п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Отже, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції інфляційних визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивачем було неправомірно нараховано інфляційні за період 14.01.2017 р. по 31.01.2017 р. (за місяць в якому мав бути здійснений платіж) та з 01.04.2017 р. по 30.04.2017 р. (за місяць в якому була здійснена часткова сплата боргу).

Аналізуючи розрахунок 15 % річних, колегія суддів констатує, що здійснивши перерахунок порядку та періодів нарахованих позивачем сум 15 % річних, місцевий суд дійшов вірного висновку про правомірність нарахування річних за період з 14.01.2017 року по 17.08.2017 року у розмірі 4 550,50 грн.

В свою чергу, проаналізувавши розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів констатує, що здійснивши перерахунок нарахованих позивачем сум інфляційних, місцевий суд дійшов вірного висновку про правомірність нарахування інфляційних за період з лютого 2017 року по липень 2017 року включно у розмірі 3 556,93 грн.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції констатує, що місцевий суд дійшов вірного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог та стягнув 53 205,79 грн. основного боргу, 6 976,97 грн. пені, 4 550,50 грн. 15 % річних та 3 556,93 грн. інфляційних.

Судова колегія вважає, що посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, документально не підтвердженими, такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак, скаржник не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З урахуванням усього вищевказаного у суду немає правових підстав для задоволення скарги.

З огляду на усе вищеописане у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Рівненської області від 31 жовтня 2017 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 272, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Санком-Рівне" від 10.11.17р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 31 жовтня 2017 року у справі №918/590/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №918/590/17 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Маціщук А.В.