КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2017 р. Справа№ 910/10314/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Тарасенко К.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Сапожнік С.В. - представник, дов. № 07 від 01.06.2017;

від відповідача: Половінкін О.В. - представник, дов. № 821 від 30.12.2016;

від третьої особи: Костюченко М.Є. - представник, дов. № 31-4/8 від 10.01.2017;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сварог-Буковина"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2017

у справі № 910/10314/17 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сварог-Буковина"

до Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо - зернова корпорація України"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Міністерства аграрної політики та продовольства України

про стягнення заборгованості у розмірі 128 098,90 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2017 у справі № 910/10314/17 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Сварог-Буковина" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2017 у справі № 910/10314/17 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.10.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сварог-Буковина" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2017 у справі №910/10314/17 прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження; розгляд справи призначено на 09.11.2017.

У зв`язку з перебуванням судді Гончарова С.А. на підготовці для підвищення кваліфікації, відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 08.11.2017 було визначено склад суддів: Гаврилюк О.М. (головуючий), Майданевич А.Г., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2017 прийнято матеріали справи № 910/10314/17 з розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Сварог - Буковина" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2017 у справі № 910/10314/17 до свого провадження.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2017 розгляд апеляційної скарги у справі № 910/10314/17 відкладено на 28.11.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.11.2017 продовжено строк розгляду апеляційної скарги у справі № 910/10314/17. Відкладено розгляд справи № 910/10314/17 на 14.12.2017.

Представник позивача у судовому засіданні 14.12.2017 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2017 у справі № 910/10314/17 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні 14.12.2017 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2017 у справі № 910/10314/17 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Представник третьої особи у судовому засіданні 14.12.2017 надав додаткові пояснення по суті спору та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2017 у справі № 910/10314/17 залишити без змін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі; в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши докази, що є у справі, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 17.07.2015 між позивачем та відповідачем укладено договір складського зберігання зерна №17/07-15/Р, відповідно до п. 1 якого, позивач, за договором зерновий склад, зобов'язався прийняти, доробити, зберігати і відвантажити на першу вимогу, передане відповідачем, за договором поклажодавцем, зерно, останньому чи його довіреній особі, а відповідач зобов'язався оплатити надані послуги згідно даного договору. Місце зберігання зерна: Чернівецька область, Сокирянський район, ст. Романківці, вул. Залізнична, 8.

Відповідно до п. 1.4 договору документом підтверджуючим кількість зерна, яка знаходиться на зберіганні у позивача є складська квитанція на приймання зерна згідно з Наказом Міністерства аграрної політики України від 27.06.2003 № 198.

Згідно із п. 2.1 договору цей договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами (дата зазначена у верхньому правому куті першої сторінки договору) і діє до повного його виконання.

Пунктами 4.1, 4.5 договору сторонами погоджено умови про те, що оплата послуг (виконаних робіт), що надаються позивачем по зберіганню, сушці, обробці, відвантаженню, переоформленню зерна та інші у процесі виконання даного договору, оплачується відповідачем за цінами (тарифами), затвердженими позивачем, включаючи ПДВ. Позивач зобов'язаний відвантажити зерно тільки після одержання відповідного письмового розпорядження відповідача.

Відповідно до п. 5.2 договору, в редакції додаткової угоди №1 від 17.07.2015, оплата послуг здійснюється щомісяця шляхом перерахування грошових коштів з поточного рахунку відповідача на поточний рахунок позивача у строк до 10 числа місяця, наступного за місяцем надання послуг. Підставою оплати є рахунок, що виставляється позивачем.

Згідно із п. 7.2 договору за порушення термінів оплати наданих послуг (виконаних робіт), відповідач виплачує позивачу, за вимогою останнього, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожний день прострочення від суми простроченого платежу.

Пунктом 9.1 договору визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 01.06.2016 року, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань по даному договору.

На виконання умов договору відповідачем передано, а позивачем прийнято на зберігання зерно (пшениця м'яка, 3 класу) у загальній кількості 4000т, що підтверджується складськими квитанціями на зерно № 313 від 17.07.2015 у кількості 2200т, № 317 від 22.07.2015 у кількості 1100т, № 315 від 22.07.2015 року у кількості 700т.

Позивач у позовній заяві зазначає, що на виконання умов договору, останній за період жовтень 2015-вересень 2016р.р. надав послуги з відвантаження й зберігання зерна, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 441 від 22.10.2015 на суму 122 806,14 грн., № 446 від 31.10.2015 на суму 3 784,80 грн., № 37 від 30.11.2015 на суму 594,61 грн., № 41 від 31.12.2015 на суму 614,44 грн., № 5 від 31.01.2016 на суму 614,44 грн., № 7 від 29.02.2016 на суму 574,79 грн., № 22 від 31.03.2016 на суму 614,44 грн., № 30 від 30.04.2016 на суму 594,61 грн., № 39 від 31.05.2016 на суму 614,44 грн., № 42 від 30.06.2016 на суму 594,61 грн., № 48 від 31.07.2016 на суму 614,44 грн., № 53 від 31.08.2016 на суму 614,44 грн., № 58 від 30.09.2016 на суму 594,61 грн., усього на загальну суму у розмірі 133 230,81 грн.

Також позивач у позовній заяві зазначає, що відповідачем не здійснено оплати за надані позивачем послуги у повному обсязі, у зв'язку із чим у відповідача, на думку позивача, утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 107 841,50 грн., та враховуючи неналежне виконання відповідачем умов договору, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 7 750,51 грн., 3% річних у розмірі 2 873,95 грн. та інфляційні у розмірі 9 632,97 грн.

Київський апеляційний господарський суд погоджується із висновками, викладеними у рішенні Господарського суду міста Києва від 20.09.2017 у справі № 910/10314/17, враховуючи викладене та наступне.

У частинах 3 та 4 статті 294 ГК України встановлено, що зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 957 ЦК України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Також в ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 946 ЦК України встановлено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Як вбачається із матеріалів справи, 08.09.2015 відповідач листом за № 08-09-2015-0058 просив позивача провести відвантаження пшениці 3 класу в кількості 4000тонн на залізничний транспорт ст. Романківці, початок відвантаження 09.09.2015, вантаж буде відправлено на Одеський зерновий термінал філія ПАТ «ДПЗКУ».

В подальшому позивачем виставлено відповідачу рахунок на оплату № 51 від 08.09.2015 на суму у розміри 348 000,00 грн. за послуги відвантаження пшениці 3 кл у кількості 4000т, який був сплачений відповідачем, що підтверджується платіжним дорученням № 12/21 від 11.09.2015 на суму 348 000,00 грн. із зазначенням призначення платежу: «спл.за визн. на вміст пш.3 кл. зг.рах. № 51 від 08.09.2015 по дог №17/07-15/Р від 17.07.2015 р.».

Приписами ст.ст. 938, 949 ЦК України визначено, що якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк. Зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Відповідно до п. 2.3 договору відповідач має право в будь-який час вимагати повернення переданого на зберігання зерна. Така вимога оформляється в письмовому вигляді та підлягає виконанню протягом 7 календарних днів з дня її отримання позивачем, якщо більший термін не зазначений у самій вимозі.

Згідно із ст. 35 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» зерновий склад зобов'язаний за першою вимогою володільця складського документа повернути зерно, навіть якщо передбачений договором складського зберігання строк його зберігання ще не закінчився. У цьому разі володілець складського документа зобов'язаний відшкодувати зерновому складу витрати, спричинені достроковим припиненням зобов'язання, якщо інше не передбачено договором складського зберігання.

Пунктом 4.5 договору передбачено, що позивач зобов'язаний відвантажити зерно тільки після одержання відповідного письмового розпорядження відповідача.

Таким чином, виставлення позивачем рахунку на оплату №51 від 08.09.2015 на суму 348 000,00 грн. за послуги відвантаження пшениці 3 кл у кількості 4000т, який був сплачений відповідачем, підтверджує факт отримання позивачем листа відповідача за № 08-09-2015-0058 від 08.09.2015 про відвантаження пшениці 3 класу в кількості 4000тонн.

Натомість, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які підтверджують відвантаження позивачем пшениці 3 класу у загальній кількості 4000тонн на підставі письмової вимоги відповідача у передбачені вимогою строки.

Враховуючи викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду про те, що позивачем продовжено надання послуг із зберігання зерна на виконання умов договору на період жовтень 2015-вересень 2016р.р., безпідставно, всупереч умовам договору та нормам чинного законодавства України.

Як вбачається із матеріалів справи, 08.09.2015 між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрзернотранс-К» укладено додаткову угоду № 25 договору транспортного експедирування № 367 від 17.08.2015, з надання транспортно-експедиторських послуг з організації перевезень вантажів залізничним транспортом зі станції відправлення Романківці Львівської залізниці до станції призначення Одеса-порт (експ) пшениці 3кл у кількості 4000т (елеватор відвантаження Сварог-Буковина, ТОВ), а також акти надання послуг на виконання умов додаткової угоди № 25 від 08.09.2015 до договору транспортного експедирування № 367 від 17.08.2015, що спростовує посилання позивача про невиконання відповідачем його зобов'язань з подачі справних залізничних вагонів всупереч п.3.2 договору.

Також слід зазначити, що позивач, як сторона за договором складського зберігання зерна, також зацікавлений в належному виконанні своїх зобов'язань за вказаним договором, однак, у матеріалах справи відсутні докази, в розумінні ст. 33 ГПК України, на підтвердження звернення позивача до відповідача з вимогою надати вагони для відвантаження всієї кількості зерна, зазначеної у листі №08-09-2015-0058 від 08.09.2015.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено той факт, що позивачем в порушення умов договору, не здійснено відвантаження пшениці 3 класу у загальній кількості 4000тонн у повному обсязі, тобто не виконано свої зобов'язання належним чином, у зв'язку із чим, нарахування позивачем плати за надання послуг із зберігання зерна відповідно до умов договору складського зберігання зерна № 17/07-15/Р від 17.07.2015 за період жовтень 2015-вересень 2016р.р., є безпідставним.

Враховуючи викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції та вважає, що заборгованість відповідача перед позивачем за договором складського зберігання зерна №17/07-15/Р від 17.07.2015, відсутня, тому позовні вимоги позивача, в цій частині, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних за період прострочення з 30.10.2015 по 30.09.2016 у розмірі 2 873,95 грн., інфляційних у розмірі 9 632,97 грн. та пені у розмірі 7 750,51 грн., колегія суддів Київського апеляційного господарського суду зазначає, що вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними вимогами від основного зобов'язання.

Враховуючи викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 128 098,90 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Київський апеляційний господарський суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Посилання скаржника на те, що жодними належними та допустимими доказами не доведено факту вчинення позивачем цивільного правопорушення, яке виражається у неналежному виконанні зобов'язань із повернення зерна зі зберігання, спростовуються наявними матеріалами справи.

З огляду на вищевикладене, правові підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2017 у справі № 910/10314/17 та для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Сварог-Буковина", відсутні.

Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 20.09.2017 у справі № 910/10314/17.

Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги, згідно із ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сварог-Буковина" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2017 у справі № 910/10314/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2017 у справі № 910/10314/17 залишити без змін.

3. Справу № 910/10314/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 27.12.2017.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді А.Г. Майданевич

К.В. Тарасенко