ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року м. Черкаси справа № 925/1310/17

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Потапенко В.В., з секретарем судового засідання Брус Л.П., за участю представників сторін :

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю,

від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси справу

за позовом Приватного підприємства "Компанія "СХІДЕНЕРГО"

до Товариства з обмеженою відповідальністю ІНВЕСТАГРОХІМ

про стягнення 58 404 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов, у якому позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості 58 404 грн. за договором №12 від 14.04.2014 про надання послуг по перевезенню вантажів та судові витрати в розмірі 1600 грн. сплаченого судового збору та 5000 грн. оплати послуг адвоката.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на наступні обставини:

-14 квітня 2014 року між сторонами було укладено договір №12 про надання послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом. 27 січня, 06, 15, 21, 23 лютого 2017 року за заявками відповідача позивачем було здійснено перевезення вантажу (КАС-32) на адресу одержувачів, зазначених у товарно-транспортних накладних. У порядку, визначеному п. 2.5. договору від 14.04.2014 року вантаж був прийнятий вантажоодержувачем, про що у товарно-транспортних накладних є відповідні відмітки. Претензій від відповідача щодо кількості товару не надходило. На адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням були направлені рахунки на оплату №13 від 28.01.2017 року на суму 10540 грн., №36 від 07.02.2017 року на суму 13950 грн., №47 від 16.02.2017 року на суму 8339 грн., №52 від 22.02.2017 року на суму 11625 грн., №55 від 25.02.2017 року на суму 13950 грн., а всього на суму 58404 грн. Відправлені рахунки на оплату є вимогами в розумінні статті 530 ЦК України. 05 липня 2017 року на адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням було направлено вимогу про сплату заборгованості в сумі 58404 грн., яка не була отримана відповідачем за сплином терміну зберігання.

19 грудня 2017 року представник позивача подав суду письмове пояснення по суті позовних вимог, в якому зазначив наступне:

-належним чином оформлені товарно-транспортні накладні є беззаперечним доказом того, що відбулося фактичне перевезення товару саме за вказівкою відповідача. Розрахунок вартості послуг перевезення складено на підставі належним чином оформлених подорожніх листів разом з товарно-транспортними накладними. Також позивачем була складена податкова накладна, у якій окремим рядком відображена вартість послуг із перевезення;

-позивачем не пропущено строки позовної давності. Вимога в розумінні статті 530 ЦК України пред»явлена відповідачу в липні 2017 року. Рахунок на оплату не є вимогою, а є розрахунковим документом та пропозицією оплатити вартість наданих послуг. Строк повної давності слід рахувати не від дати виставлення рахунків, а від дати пред»явлення письмової вимоги про оплату рахунків.

Відповідачем подано до суд відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову. Відповідач обґрунтовує свої заперечення наступними обставинами:

-відповідач заперечує стягнення 58404 грн. боргу, оскільки ця сума не обґрунтована ні обставинами, викладеними в позові, ні додатками до нього (доказами), а вартість послуг не встановлена сторонами як суттєва умова договору. Позивач, обґрунтовуючи позов, посилався на умови договору №12 від 14 квітня 2014 року на надання послуг по перевезенню вантажів, який припинив свою дію і не регулював відносини сторін у 2017 році згідно пункту 6.1. договору від 14 квітня 2014 року він діє до 31.12.2013 року. Пролонгація договору встановлена пунктом 6.1. лише на один рік і він припинив свою дію.

30 листопада 2017 року представник відповідача подав до суду клопотання про застосування строків позовної давності, в якому зазначив наступне:

-частина 3 статті 925 ЦК України передбачає, що до вимог, які випливають і договору перевезення вантажу застосовується позовна давність в один рік. Пунктом 5 статті 315 ГК України встановлено, що для пред»явлення перевізником до вантажовідправника та вантажоодержувача позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк. Норми частини третьої статті 925 ЦК України та частини п»ятої статті 315 ГК України співвідносяться як загальна та спеціальна: за загальним правилом до вимог, о випливають і договору перевезення вантажу, пошти застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів), але для пред»явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк. Тому при зверненні до суду із позовом, предметом якого є невиконання умов договору внутрішнього перевезення, законодавець встановив скорчений (шестимісячний) строк позовної давності. Позивач направив відповідачу рахунки на оплату №13 від 28.01.2017 року, №36 від 07.02.2017 року, №47 від 16.02.2017 року, №52 від 22.02.2017 року, №55 від 25.02.2017 року, які в розумінні статті 530 ЦК України були вимогами про сплату послуг, на що вказує позивач у позові. Тому шестимісячний строк на звернення до суду перевізником до вантажовідправника, встановлений статтею 315 ГК України, сплив 01.09.2017 року.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю. Судові витрати просив стягнути з відповідача лише ті, що пов»язані зі сплатою судового збору. Витрати, пов»язані з оплатою послуг адвоката, просив не стягувати.

Представник відповідача позов не визнав, вважає, що він є необґрунтованим і таким, що пред»явлений до суду з порушенням строку позовної давності.

У судовому засіданні 19 грудня 2017 року оголошена вступна та резолютивна частини рішення суду.

Заслухавши доводи та пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного:

Позивач стверджує, що 14 квітня 2014 року між сторонами було укладено договір №12 про надання послуг по перевезенню вантажів, на виконання умов якого 27 січня, 06, 15, 21, 23 лютого 2017 року позивачем було здійснено перевезення вантажу на адресу одержувачів, зазначених у товарно-транспортних накладних. Рекомендованим листом з повідомленням позивачем були направлені відповідачу рахунки на оплату №13 від 28.01.2017 року на суму 10540 грн., №36 від 07.02.2017 року на суму 13950 грн., №47 від 16.02.2017 року на суму 8339 грн., №52 від 22.02.2017 року на суму 11625 грн., №55 від 25.02.2017 року на суму 13950 грн., а всього на суму 58404 грн., які, на думку позивача, є вимогами в розумінні статті 530 ЦК України. У процесі судового розгляду справи позивач стверджував, що вимога в розумінні статті 530 ЦК України пред»явлена відповідачу 05 липня 2017 року, рахунок на оплату не є вимогою, а є розрахунковим документом та пропозицією оплатити вартість наданих послуг.

Судом встановлено, що 14 квітня 2014 року між сторонами було укладено договір №12 про надання послуг по перевезенню вантажів (далі «Договір»).

Згідно пункту 1.2. Договору пункт та час навантаження і розвантаження, кількість товару та інші особливі умови перевезення вантажу визначаються в узгодженій сторонами Додатковій угоді, яка є невід»ємною частиною даного Договору.

У пункті 4.1. Договору сторони обумовили, що замовник сплачує виконавцю вартість послуг з перевезення, визначену Додатковою угодою.

Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2013 року, але в будь-якому випадку до повного виконання обов»язків сторін по ньому. Якщо за 30 днів до закінчення строку дії Договору жодна із сторін не повідомить іншу сторону про припинення дії Договору, дія Договору вважається продовженою за згодою обох сторін, на тих же умовах на наступний календарний рік (пункт 6.1. Договору).

Доповнення та зміни умов Договору вносяться за згодою сторін і оформлюються Додатковими угодами (пункт 6.2. Договору).

Позивач стверджує, що ним на виконання Договору було здійснене перевезення вантажу, на підтвердження чого ним були надані товарно-транспортні накладні.

Так, згідно товарно-транспортної накладної №2717 від 27 січня 2017 року автомобілем НОМЕР_1, НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 за замовленням відповідача здійснено перевезення вантажу до с. Зелений Яр Доманівського району Миколаївської області. Вантаж було отримано, що підтверджується підписом представника вантажоодержувача СФГ «Колос», який скріплений його печаткою. Ніяких зауважень вантажоодержувача на товарно-транспортній накладній немає.

Згідно товарно-транспортної накладної №0602 від 06 лютого 2017 року автомобілем НОМЕР_3, НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_4 за замовленням відповідача здійснено перевезення вантажу до с. Дмитрівка Березанського району Миколаївської області. Вантаж було отримано, що підтверджується підписом представника вантажоодержувача ПСП «Дмитрівка», який скріплений його печаткою. Ніяких зауважень вантажоодержувача на товарно-транспортній накладній немає.

Згідно товарно-транспортної накладної №20170215/1 від 15 лютого 2017 року автомобілем НОМЕР_5, НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_5 за замовленням відповідача здійснено перевезення вантажу до с. Красненьке Кривоозерського району Миколаївської області. Вантаж було отримано, що підтверджується підписом представника вантажоодержувача СФГ «Добробут», який скріплений його печаткою. Ніяких зауважень вантажоодержувача на товарно-транспортній накладній немає.

Згідно товарно-транспортної накладної №20170221 від 21 лютого 2017 року автомобілем ФРЕДЛАЙНЕР ВІ 62-79 ВВР, причіп ВІ 47-36 ХР під керуванням водія ОСОБА_6 за замовленням відповідача здійснено перевезення вантажу до с. Мардаровка Косовського району Одеської області. Вантаж було отримано, що підтверджується підписом представника вантажоодержувача ФГ «МВК». Ніяких зауважень вантажоодержувача на товарно-транспортній накладній немає.

Згідно товарно-транспортної накладної №20170223 від 23 лютого 2017 року автомобілем НОМЕР_6, НОМЕР_7 під керуванням водія ОСОБА_6 за замовленням відповідача здійснено перевезення вантажу до с. В»язівок Павлоградського району Дніпропетровської області. Вантаж було отримано, що підтверджується підписом представника вантажоодержувача ТОВ «СНП-Україна», який скріплений його печаткою. Ніяких зауважень вантажоодержувача на товарно-транспортній накладній немає.

На адресу відповідача 14.03.2017 року рекомендованим листом з повідомленням були направлені рахунки на оплату №13 від 28.01.2017 року на суму 10540 грн., №36 від 07.02.2017 року на суму 13950 грн., №47 від 16.02.2017 року на суму 8339 грн., №52 від 22.02.2017 року на суму 11625 грн., №55 від 25.02.2017 року на суму 13950 грн., а всього на суму 58404 грн., а також акти здачі-прийняття робіт від 28.01.2017 року, 07.02.2017 року, 16.02.2017 року, 22.02.2017 року, 25.02.2017 року та Додаткові угоди №30 від 26.01.2017 року, №31 від 03.02.2017 року, №32 від 14.02.2017 року, №33 від 20.02.2017 року, №34 від 22.02.2017 року (а.с. 87). Вказані документи згідно поштового повідомлення (а.с. 88) були отримані відповідачем 22.03.2017 року.

У Додаткових угодах №№30-34 містяться дані про дату та час завантаження, вантажовідправника та вантажоодержувача, автомобіль та водія. Також у пункті 2 всіх цих угод обумовлено вартість транспортних послуг. У пункті 6 зазначено, що Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання та є невід»ємною частиною Договору №12 від 14.04.2014 року.

Ні акти здачі-прийняття робіт, ні Додаткові угоди відповідачем не були підписані.

05.07.2017 року позивачем відповідачу був направлений лист з вимогою погасити заборгованість за перевезення вантажу в розмірі 58404 грн., яка відповідачем не була отримана і повернута поштовим відділенням позивачу за сплином терміну зберігання.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частинами 1,8 статті 181 ГК України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Згідно з ч.2 та ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно з ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ч. 1 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Згідно з ч. 1 ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частиною 1 статті 909 ЦК України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Тобто, істотними умовами договору перевезення вантажу є предмет, ціна та строк договору.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

У пункті 4.1. Договору сторони обумовили, що замовник сплачує виконавцю вартість послуг з перевезення, визначену Додатковою угодою.

Доповнення та зміни умов Договору вносяться за згодою сторін і оформлюються Додатковими угодами (пункт 6.2. Договору).

Як вже вище вказувалося, на адресу відповідача 14.03.2017 року рекомендованим листом з повідомленням були направлені рахунки на оплату №13 від 28.01.2017 року на суму 10540 грн., №36 від 07.02.2017 року на суму 13950 грн., №47 від 16.02.2017 року на суму 8339 грн., №52 від 22.02.2017 року на суму 11625 грн., №55 від 25.02.2017 року на суму 13950 грн., а всього на суму 58404 грн., а також акти здачі-прийняття робіт від 28.01.2017 року, 07.02.2017 року, 16.02.2017 року, 22.02.2017 року, 25.02.2017 року та Додаткові угоди №30 від 26.01.2017 року, №31 від 03.02.2017 року, №32 від 14.02.2017 року, №33 від 20.02.2017 року, №34 від 22.02.2017 року (а.с. 87), які згідно поштового повідомлення були отримані відповідачем 22.03.2017 року.

У направлених Додаткових угодах №№30-34 містяться дані про дату та час завантаження, вантажовідправника та вантажоодержувача, автомобіль та водія, у пункті 2 всіх цих угод обумовлено вартість транспортних послуг, у пункті 6 зазначено, що Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання та є невід»ємною частиною Договору №12 від 14.04.2014 року.

Додаткові угоди відповідачем не були підписані.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що сторонами не було досягнуто згоди з такої істотної умови договору як ціна вартість послуг з перевезення, яка є необхідною для договорів даного виду. У Договорі ціна не була встановлена. Вартість послуг з перевезення за умовами Договору повинна визначатися Додатковою угодою. Окрім того, Договір №12 від 14.04.2014 року на час перевезення вантажів, зазначених у позові, припинив свою дію. Доказів того, що відповідач прийняв пропозицію позивача щодо вартості послуг перевезення позивач суду не надав. За таких обставин, договір про надання послуг по перевезенню вантажів, вказаних у товарно-транспортних накладних №2717 від 27 січня 2017 року, №0602 від 06 лютого 2017 року, №20170215/1 від 15 лютого 2017 року, №20170221 від 21 лютого 2017 року, №20170223 від 23 лютого 2017 року, є неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України, але договір у даному випадку не може бути підставою виникнення прав та обов'язків, оскільки він не був укладений.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Позивач не надав суду доказів, які підтверджували б його доводи про порушення відповідачем умов Договору. Договір №12 від 14 квітня 2014 року на час перевезення вантажів припинив свою дію. Інші договори між сторонами не укладалися, вартість послуг з перевезення вантажів сторонами не була погоджена.

Беручи до уваги викладене, оцінюючи в сукупності зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

На підставі ст. 129 ГПК України у разі відмови в позові витрати, пов»язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду.

СУДДЯ В.В. Потапенко

Повне судове рішення складено 26 грудня 2017 року.

СУДДЯ В.В. Потапенко