РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року Справа № 906/796/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Грязнов В.В.

секретар судового засідання Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1, довіреність №1 від 31.08.2017 року

відповідача: представник не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (м.Житомир) на рішення господарського суду Житомирської області, ухваленого 05.10.17р. суддею Тимошенком О.М. о 11.30 год. у м.Житомирі, повний текст складено 06.10.17р.

у справі № 906/796/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ""Дівай Вест"

до відповідача ОСОБА_2 підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (м.Житомир)

про стягнення 196 879,88 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дівай Вест» (надалі позивач) звернулося до господарського суду Житомирської області до ОСОБА_2 підприємства «Житомирський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (надалі відповідач) з позовною заявою (а.с.2-6) про стягнення з відповідача на свою користь 196879,88 грн. заборгованості за договором поставки №57 від 14.07.14., з яких: 36860,00 грн. - 3% річних, 160019,88 грн. - інфляційні втрати.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 05.10.2017 (а.с.49-51), з у рахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позов задоволено, стягнуто 153469,02 грн. інфляційних втрат, 28493,77 грн. 3% річних.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що позов підлягає задоволенню на підставі статей 525,526,625 Цивільного кодексу України. При цьому суд вказав, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора (у даному випадку мирова угода), якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с.72-75) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить поновити строки апеляційного оскарження, рішення господарського суду Житомирської області від 05.10.2017 року у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального права та допущено неповне з'ясування обставин справи.

Зокрема, скаржник посилається на те, що відповідно до пункту 2.3 мирової угоди, позивач відмовився від нарахування будь-яких сум.

Крім того, апелянт зазначає, що при обрахуванні інфляційних втрат та трьох відсотків річних судом не було взято до уваги що розрахунки містять в собі суми, які частково складаються з нарахованих сум інфляційних втрат та сум трьох відсотків річних. При цьому посилається на п.п. 3.3 п.3 Постанови Пленуму Вищого господарського Суду України №14 від 17.12.2013 року, якою передбачено, що на суму інфляційних нарахувань проценти не нараховуються.

Також апелянт, посилаючись на постанову Верховного Суду України від 20.01.2009 у справі №24/489, зазначає, що мирова угода не може розглядатись як договір у цивільно-правовому розумінні.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 906/796/17 у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р., суддя Грязнов В.В. (а.с. 69).

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 20.11.2017 р. апелянту поновлено строк апеляційного оскарження, апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 20.12.2017 р. (а.с. 71).

19.12.2017 р. на адресу суду надійшов відзив позивача, в якій останній заперечує проти апеляційної скарги, оскільки вважає, що посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими. Зазначає, що умови мирової угоди не можуть регулювати правовідносини сторін, які виникли після її затвердження та виходять за межі прав і обов'язків сторін щодо предмету позову у справі № 906/482/16. Разом з тим, предметом позову у даній справі є стягнення сум, нарахованих після затвердження мирової угоди і до моменту фактичного виконання грошового зобов'язання.

Позивач також вказує,що ухвала господарського суду Житомирської області про затвердження мирової угоди створила нові грошові зобов'язання для відповідача та встановила строки їх виконання . крім того, нарахування інфляційних втрат та 3% річних проводилось на суму з вирахуванням 50 тис. грн.., сплачених відповідачем 02.09.2016и року.

У судовому засіданні, яке відбулось 20 грудня 2017 року, представник позивача заперечив вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, надав пояснення по суті справи.

Представник апелянта у судове засідання не з"явився, хоча про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про день,час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами, відповідності до вимог ст. 269 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 14.07.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дівай Вест" (продавець/позивач) та Дочірнім підприємством "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (покупець/відповідач) укладено договір поставки №57 (далі - Договір поставки).

Згідно п. 1.1. Договору поставки, продавець зобов'язувався поставити покупцю, а Покупець зобов'язувався прийняти і оплатити нафтопродукти в асортименті, а саме: дизпаливо, бензин (ОСОБА_3).

На виконання умов Договору поставки, позивачем було поставлено відповідачу ОСОБА_3, за який не була проведена оплата в обумовленому розмірі та в обумовлений строк, тому станом на 17.05.2016 року за відповідачем рахувалась заборгованість в сумі 1 019 234,89 грн.

З метою стягнення вказаної заборгованості 17.05.2016 року ТОВ "Дівай Вест" звернулося до суду з позовом про стягнення 1 242 927,39 грн. (справа №906/482/16), з яких:

- основна заборгованість в розмірі 1019 234,39 грн.;

- штраф, нарахований згідно п. 5.4. Договору поставки, в розмірі 50961,74 грн.;

- пеня, нарахована згідно п. 5.4. Договору поставки, в розмірі 66646,56 грн., станом на дату звернення до суду 17.05.2016року;

- 3% річних, нарахованих згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, що становить 30660,82 грн., станом на дату звернення до суду 17.05.2016 року;

- інфляційні втрати, нараховані згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, в розмірі 75423,38грн. станом на дату звернення до суду 17.05.2016 року.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 05.07.2016 року затверджено мирову угоду від 24.06.2016 по справі №906/482/16, укладену між ТОВ "Дівай Вест" та ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України", відповідно до якої ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" зобов'язалося здійснити оплату шляхом щомісячного перерахунку Відповідачем на розрахунковий рахунок Позивача грошових коштів за таким графіком:

- Липень місяць 2016 року - 285990,75 грн.

- Серпень місяць 2016 року - 285990,75 грн.

- Вересень місяць 2016 року - 285990,75 грн.

- Жовтень місяць 2016 року - 285990,75 грн.

Оскільки ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України", не виконало умови мирової угоди у вказані строки, ТОВ "Дівай Вест" звернулося до органу державної виконавчої служби для примусового виконання ухвали господарського суду Житомирської області від 05.07.2016 року (а.с.14).

02.09.16 відповідач сплатив частину боргу в розмірі 50000,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №806 від 02.09.16 (а.с.41).

Відділом примусового виконання Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на виконання виконавчого документа 03.08.2017 року було стягнуто з відповідача 181740,64 грн., а повне виконання відбулось 11.08.2017 року після стягнення та перерахування позивачу 912222,36 грн. (а.с.21,22).

На підставі ст. 625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача 28493,77грн. 3% річних та 153469,02грн. інфляційних, які обраховані за період з 01.08.16 по 01.08.17 (а.с.37). Інфляційні нараховані по липень 2017. При цьому в розрахунку позивачем сплачені відповідачем 50000,00 грн. зараховані як сплачені вчасно, тому інфляційні та річні на цю суму не нараховані.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ч.5 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст. 78 ГПК України в редакції, чинній на момент затвердження мирової угоди та винесення оскаржуваного рішення, мирова угода може стосуватися лише прав і обов'язків сторін щодо предмету позову.

Пунктом 3.19 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 року зазначено, що мирова угода не може вирішувати питання про права і обов'язки сторін,які можуть виникнути у майбутньому, а також стосуватися прав і обов'язків інших юридичних чи фізичних осіб, які не беруть участі у справі або, хоча й беруть таку участь, але не є учасниками мирової угоди. Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини однозначно врегульовані законом і не можуть змінюватися волевиявленням сторін.

Колегією суддів встановлено, що предметом позову у справі №906/482/16 було стягнення заборгованості та штрафних санкцій, які були визначені станом на 17.05.2016 року. Предметом позову у даній справі № 906/796/17 є стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих після затвердження мирової угоди та до моменту фактичного виконання грошового зобов'язання, з урахуванням 50 000 грн, оплачених відповідачем 02.09.2016 року.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що у даному випадку у відповідача виникли зобов'язання з ухвали суду від 05.07.16, якою затверджено мирову угоду у справі №906/482/16, так як даною мировою угодою не могли припинитися на майбутнє прав позивача, надані йому ст. 625 ЦК України

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.254 ч.3 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Таким чином в останній день кожного місяця з липня по жовтень 2016 відповідач зобов'язаний сплачувати позивачу по 285990,75 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного Кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції, здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.1.5" калькулятора, прийшла до висновку, що до стягнення з відповідача підлягає 156492,85грн. інфляційних та 28557,91грн. 3% річних, що більше ніж заявлено до стягнення, тому задоволенню підлягають вимоги про стягнення річних та інфляційних в обсязі нарахованому позивачем.

Колегією судді відхиляються доводи відповідача щодо безпідставності нарахування спірних сум, з огляду на наступне.

Апелянт, зокрема, посилається на п.2.3 Мирової угоди від 24.06.16, згідно якої сторони дійшли згоди про припинення зобов'язання відповідача перед позивачем в частині сплати будь-яких збитків, штрафних санкцій, та інших сум, як на момент укладення Мирової угоди так і після, в зв'язку з неналежним виконанням. Вказує на те, що позивач нарахував відсотки на відсотки.

Колегією звертається увага на те, що умови мирової угоди можуть стосуватися лише прав та обов"язків сторін щодо предмета спору та не можуть вирішувати їх права та обов"язки, які виникатимуть в майбутньому.

Колегія суддів вважає необгрунтованим твердження відповідача про те, що мирова угода, затверджена судом, не може вважатися зобов'язанням у цивільно-правовому сенсі, оскільки мирова угода поєднує в собі елементи матеріального і процесуального права. Клопотання сторін про затвердження мирової угоди і припинення провадження у справі є процесуальною дією, але безпосредньо мирова угода є цивільно-правовою угодою, оскільки спрямована на зміну правовідносин, які існували між сторонами (а саме на час укладення та виконання основного зобов"язання). А тому договірний характер мирової угоди, умови її дійсності і вимоги до змісту повинні регулюватися нормами матеріального права.

Таким чином, на переконання колегії, мирова угода є цивільно-правовим зобов'язанням, а оскільки воно носить грошовий характер, то до нього можна застосовувати норми статті 625 ЦК, що передбачають відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

Згідно статті 599 ЦК України, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

З урахуванням викладеного вище, розглянувши доводи апеляційної скарги, обставини справи в їх сукупності, перевіривши матеріали і дослідивши наявні докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, перевірки законності та обґрунтованості рішення у повному обсязі, колегія суддів вважає позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.ст. 74, 76, 77 ,78,86 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст.74,76,77 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (м.Житомир) від 09.11.17р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Житомирської області від 05 жовтня 2017 року у справі №906/796/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 287-291 ГПК України.

Справу №906/796/17 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Грязнов В.В.