номер провадження справи 5/137/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2017 Справа № 908/2235/17

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Стімекс (69013, м. Запоріжжя, вул.Військбуд, буд. 93/37)

До відповідача: Приватного підприємства Наша марка (69120, АДРЕСА_1)

про стягнення 27 044,00 грн.

Суддя Проскуряков К.В.

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_1, довіреність №б/н від 10.08.2017р.

Від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №57 від 06.02.2017р.

ОСОБА_3, протокол №1 від 06.12.1994р.

СУТНІСТЬ СПОРУ:

08.11.2017р. до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Стімекс до Приватного підприємства Наша марка про стягнення 40 748,40 грн.

Ухвалою суду від 08.11.2017р. позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 908/2235/17, справі присвоєно номер провадження 5/137/17, розгляд якої призначено на 11.12.2017р. У судовому засіданні 11.12.2017р. судом оголошувалась перерва до 14.12.2017р. У судовому засіданні 09.10.2017р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

За письмовим клопотанням представників сторін розгляд справи відбувався без фіксації судового процесу за допомогою технічних засобів.

14.012.2017р. до суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог за вх.№08-06/29891 від 14.12.2017р., у якій позивач просить суд зменшити розмір позовних вимог, у звязку із частковим виконанням відповідачем зобовязань та просить суд задовольнити позовні вимоги, а також, стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 27 044,00 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Вказану заяву судом прийнято до розгляду, оскільки вона відповідає статті 22 ГПК України.

Позивач підтримав позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, а також з підстав викладених у позовній заяві. Суду надано наступні пояснення: 01.07.2016р. між позивачем та відповідачем було укладено договір №07/01-01 оренди нежитлового приміщення. Станом на 01.05.2017р. у відповідача виникла про строчка по сплаті орендних платежів за 10 місяців в розмірі 37 044,00 грн. З метою врегулювання спору відповідачу запропонували здійснити негайне погашення простроченої заборгованості. Листом №05/03-01 від 03.05.2017р. відповідач запропонував позивачу реструктурувати заборгованість. Однак, на думку позивача, відповідач станом на жовтень 2017р. зобовязання не виконав. Позивач ґрунтує свої позовні вимоги на ст.ст. 16, 526, 610 ЦК України, ст. 20 ГК України, ст.ст. 1, 12, 49, 54, 56, 57 ГПК України. Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідача суму у розмірі 40 200,00 грн. Просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідач проти позову заперечив, та пояснив суду, що сума позову є не підтверджена актом звірки між сторонами. Також, відповідач посилається на лист позивача, у якому наступний повідомляє відповідача про заборону перебування на території приміщення та примусовий опис майна в рахунок заборгованості, яка виникла у відповідача. В свою чергу, відповідачем було надіслано позивачу лист с проханням реструктуризації боргу. Також, відповідач вказує, що з 01.06.2017р. йому заборонено доступ на орендовану територію на якій знаходиться власність відповідача на загальну суму 120 145,00 грн. Від заборгованості в сумі 27 044,00 грн. відповідач не відмовляється і гарантує її оплату після повернення йому обладнання та майна, а також, після поновлення виробничої діяльності відповідача. Відповідач, також, зазначає, що між ним та позивачем не було укладено акту приймання-передачі орендованого приміщення, як це передбачено умовами договору та просять суд вважати, що строк оренди по договору №07/01-01 від 01.07.2016р. таким, що не наступив. Просить відмовити позивачу у задоволені позовних вимог.

Наявні матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 01.07.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Стімекс (далі орендодавець) та Приватним підприємством Наша марка (далі орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення №07/01-01 (далі договір) відповідно до п.1.1. якого передбачено, що у порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець зобов'язується передати орендарю у тимчасове платне користування приміщення, а орендар зобов'язується прийняти у тимчасове платне користування приміщення, що визначено в цьому договорі (в подальшому іменується «приміщення»), і зобов'язується платити орендодавцю орендну плату . Адреса приміщення, що орендується: Україна, м. Запоріжжя, пер. Архангельський, будинок 20. Загальна площа приміщення, що орендується: 205,8 кв.м. Стан приміщення, що орендується, на момент передачі в оренду: придатне для використання відповідно до мети оренди, визначеної в п. 2.1. цього договору.

Відповідно до п. 2.1. договору, приміщення, що орендується, надається орендареві для господарської діяльності (офіс, склад, товаро-матеріальні цінності).

Згідно п. 3.1., 3.2. договору, приміщення, що орендується, повинно бути передано орендодавцем і прийняті орендарем протягом 2 (двох) днів. У момент підписання Акту прийому-передачі орендодавець передає орендарю ключі від приміщення, що орендується.

Пунктом 4.1. договору вказано, що строк оренди приміщення, що орендується, становить 12 місяців з моменту прийняття приміщення, що орендується, за Актом прийому-передачі.

Відповідно до п. 5.1., 5.2. договору, розмір місячної орендної плати становить: 3 704,40 грн. з ПДВ (три тисячі сімсот чотири) грн. 40 коп. Орендна плата сплачується орендарем не пізніше 10 числа кожного наступного місяця на розрахунковий рахунок орендодавця.

Пунктом 7.1. договору передбачено, що орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Згідно п.п. 8.1.1. договору, порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору.

Також, п. 10.1. визначено, що договір підписується між двома сторонами. Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання.

Судом в судовому засіданні досліджено оригінал договору оренди нежитлового приміщення №07/01-01 від 01.07.2016р., який підписаний обома сторонами та скріплений печатками підприємств.

Судом встановлено, що на адресу відповідача позивач надіслав лист з повідомленням про опис майна відповідача, у звязку із несплатою орендної плати.

Листом від 03.05.2017р. за вих. №05/03-01 відповідач просив позивача реструктурувати заборгованість з наступним графіком погашення: 29.05.2017р. 10 000,00 грн.; 29.06.2017р. 12 000,00грн.; 28.07.2017р. 15 044,00 грн.

У матеріалах справи міститься платіжне доручення №60 від 26.09.2016р. на суму 3 704,40 грн. та платіжне доручення №19 від 01.06.2017р. на суму 10 000,00 грн., що свідчить про часткову сплату відповідачем заборгованості по орендній платі.

Отже, сума заявлена до стягнення позивачем складає 27 044,00 грн.

Тобто, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами ст. 765 Цивільного кодексу України, наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Вказана стаття, закріплює обовязок наймодавця надати наймачеві майно в стані, який відповідає договору і призначенню майна. Ця умова договору найму є істотною. Без неї договір не може вважатися укладеним. Наданням майна вважається не тільки його передача в користування наймачеві, а й допуск його до користування ним. Майно повинно бути надане наймачеві в такому стані, щоб воно не перешкоджало його використанню для тих цілей, які були обумовлені договором, а якщо такі цілі не були обумовлені, то для звичайного використання відповідно до призначення майна. В іншому випадку наймач вправі вимагати іншого майна, що відповідає умовам договору чи зниження орендної плати, або розірвання договору і стягнення збитків, заподіяних неналежним виконанням зобовязання наймодавцем.

Відповідно до ст. 766 Цивільного кодекс України, якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором: вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою; відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Однак позивачем не надано доказів передачі у фактичне користування спірного приміщення за відповідним актом приймання-передачі, таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не дотримано п. 3.1.,3.2. договору щодо передачі відповідачу орендованого майна, а тому не доведено настання обовязку останнього щодо сплати орендних платежів за нерухоме майно, яке йому фактично не було передано.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки, до норм закону та умов договору, належним та допустимим доказом передачі нерухомого майна в оренду є акт приймання-передачі, то за його відсутності позивач не може посилатися на інші докази на підтвердження фактичної передачі майна орендарю, в тому числі на сплату відповідачем орендних платежів.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Судові витрати відносяться на позивача.

Згідно із п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Керуючись ст.ст. 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Суддя К.В. Проскуряков

Рішення господарського суду набирає чинності протягом 10 днів із дня його підписання

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано 19.12.17р.