РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2017Справа №910/20346/17

За позовом Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору

1) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

2) ОСОБА_2

про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін

від позивача Бондаренко М.Г., довіреність № 36 від 31.08.2016

від відповідача не з'явився

від третьої особи-1 Голік О.А., довіреність № 27-6902/17 від 30.03.2017

від третьої особи-2 ОСОБА_2

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» про

1) застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрованого за № 6268, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» шляхом відновлення становища, яке існувало до укладення договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015, у тому числі відновлення статусу ПАТ «Український професійний банк» як іпотекодержателя та/або обтяжувала - визнавши наявність у ПАТ «Український професійний банк» права майнової вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № 327 від 21.11.2013 та договорами забезпечення та повернути оригінали документів згідно актів приймання-передачі від 27.05.2015, а саме:

Документи щодо позичальника банку - ОСОБА_2:

- кредитний договір № 327 від 21.11.2013;

- іпотечний договір від 21.11.2013, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М.С. за реєстровим № 1897;

- договір купівлі-продажу квартири від 21.11.2013, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М.С. за реєстровим № 1893;

- витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 13189610 від 21.11.2013;

- технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1, від 05.12.2011 інв. № 2722/1, реєстровий № 23/69.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що договір про відступлення прав вимоги від 26.05.2015 є нікчемним згідно п.п. 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2017 порушено провадження у справі № 910/20346/17, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_2; справу призначено до розгляду на 30.11.2017.

Третя особа-1 у поданих 30.11.2017 до відділу діловодства суду поясненнях просить задовольнити позовні вимоги повністю посилаючись на те, що всупереч постанови Національного банку України № 293/БТ від 30.04.2015 Банк уклав договір відступлення, що спрямований на виведення ліквідних банківських активів із забезпеченням шляхом штучного переоформлення заборгованості по рахункам відповідача без надходження за такий правочин коштів на кореспондентський рахунок ПАТ «УПБ» в НБУ, тобто здійснивши безоплатне відчуження активів на користь відповідача, як кредитора, що свідчить про надання пільг (переваг) такому кредитору і вказує на його пов'язаність з ПАТ «УПБ». Такі дії спрямовані на незаконне задоволення вимог, що порушує права інших кредиторів, у тому числі держави в особі НБУ та Фонду. В період вчинення правочину (травень 2015 року) Банк був фінансового неспроможний своєчасно та в повному обсязі виконувати вимоги кредиторів через відсутність коштів. Ціна за відступлення, які відповідач нібито сплатив на користь Банку, згідно умов договору відступлення визначена 267.799,21 грн., в той час коли сума майнових вимог Банку за кредитним договором № 327 від 21.11.2013 становила 267.896,12 грн. Проте навіть ця сума (267.799,21 грн.) не надходила до Банку, відсутня в ліквідаційні масі Банку як позивача, що підтверджується інвентаризацією активів і зобов'язань. Отже, фактично кошти за відступлення права вимоги до Банку не надходили, відбулось лише коригування банківських документів шляхом переоформлення зобов'язань кредиторів у балансі Банку, фіктивного проведення банківських проводок. Комісією з перевірки правочинів згідно протоколу № 9 від 24.07.2015 встановлено нікчемність договору відступлення права вимоги від 26.05.2015 у відповідності до п.п. 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Позивачем в судовому засіданні 30.11.2017 подано документи по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/20346/17 від 30.11.2017, у зв'язку з нез'явленням в судове засідання представників відповідача та невиконанням відповідачем та третьою особою-2 вимог ухвали про порушення провадження у справі від 21.11.2017, розгляд справи відкладено на 07.12.2017.

Третя особа-2 у поданих 04.12.2017 до відділу діловодства суду поясненнях проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що 21.11.2013 між ПАТ «УПБ» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 327 про надання кредиту в сумі 450.000,00 грн. для придбання нерухомості. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором між ПАТ «УПБ» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, предметом якого є квартира № 69, загальною площе. 107,2 кв. м.. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить ОСОБА_2 на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 21.11.2013. В червні 2015 року ОСОБА_2 отримав повідомлення ТОВ «ФК Аурум Фінанс» про відступлення права грошової вимоги від 27.05.2015 із зазначенням обов'язку сплатити борг ТОВ «ФК Аурум Фінанс». 25.08.2016 року ОСОБА_2 сплатив відповідачу борг за кредитним договором № 327 від 21.11.2013 на загальну суму 340.552,38 грн. У зв'язку з повним погашенням кредиту було припинено дію іпотечного договору від 21.11.2013 і відповідно до акту приймання-передачі від 25.08.2016 іпотекодержателем - ТОВ «ФК Аурум Фінанс» іпотекодавцю (третій особі-2) були передані оригінали договору купівлі-продажу квартири від 21.11.2013, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 13189610 від 21.11.2013, технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з викладеним, вважає, що третьою особою-2 було правомірно виконано боргові зобов'язання перед належним кредитором, у зв'язку з чим було знято обтяження на мою квартиру, а відтак правових підстав для задоволення позову у справі № 910/20346/17 немає.

Позивач в судовому засіданні 07.12.2017 позовні вимоги підтримав повністю.

Третя особа-2 в судовому засіданні 07.12.2017 проти задоволення позовних вимог заперечувала.

В судовому засіданні 07.12.2017 відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 14.12.2017.

Позивачем 08.12.2017 до відділу діловодства суду подано клопотання про надання для ознайомлення матеріалів справи № 910/20346/17. Представник позивача 08.12.2017 ознайомився з матеріалами справи № 910/20346/17, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою останнього.

Позивач у поданих 13.12.2017 до відділу діловодства суду поясненнях вказує, що ОСОБА_2 не зазначає про те, що останнім 24.05.2015 було подано до Києво-Святошинського районного суду Київської області позовну заяву про застосування наслідків нікчемності укладеного між ПАТ «УПБ» та ТОВ «ФК Аурум Фінанс» договору про відступлення прав вимоги. Як вбачається зі змісту позовної заяви, підставою для подання відповідного позову було те, що у серпні 2015 року позичальником (третьою особою-2) було отримано повідомлення Уповноваженої особи Фонду № 01-10/3326 від 03.08.2015 про нікчемність договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015, натомість незважаючи на нікчемність вказаного договору ТОВ «ФК Аурум Фінанс» направлялись вимоги (претензії) про виконання грошового зобов'язання саме перед ними. При цьому, зі змісту позовної заяви ОСОБА_2 вбачалося, що останній повністю погоджується з висновками Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» щодо нікчемності договору про відступлення прав вимоги та просив застосувати наслідки нікчемності такого договору. Відтак, позичальник не лише був обізнаний про те, що договір про відступлення прав вимоги є нікчемним, а й звертався до суду про застосування наслідків нікчемності правочину, отже, посилання позичальника про сплату ним коштів на користь ТОВ «ФК Аурум Фінанс», як належного кредитора не відповідають дійсним обставинам справи. 01.09.2016 Києво-Святошинським районним судом Київської області було постановлено ухвалу у справі № 369/4796/16- ц про залишення позовної заяви без розгляду. Отже, ОСОБА_2, усвідомлюючи наслідки нікчемності правочину - договору про відступлення прав вимоги свідомо сплатив кошти на користь неналежного кредитора. Звертає увагу на те, що позичальнику згідно акту приймання-передачі від 25.08.2016 ані кредитний договір, ані іпотечний договір не повертались. Вважає безпідставними твердження позичальника щодо відсутності правових підставі для задоволення позову Банку, у зв'язку зі сплатою останнім на користь відповідача кредитної заборгованості. З урахуванням положень ст. 215 Цивільного кодексу України визнання нікчемного правочину недійсним в судовому порядку не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Відтак, відповідач не отримував статусу належного кредитора та не є належним дотримувачем коштів, в право повернення таких коштів. на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України належить виключно позичальнику. Встановлення розміру суми заборгованості позичальника не входить до предмету доказування у даній справі.

Відповідач в судове засідання 14.12.2017 не з'явився, письмовий відзив на позовну заяву не подав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, оскільки

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України ухвали було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві, а саме: 02095, м. Київ, вул. Княжий Затон, 9-А. офіс 369, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 21.11.2017 є місцезнаходженням відповідача.

Стаття 64 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у разі відсутності сторін за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців ухвала про порушення провадження у справі вважається врученою їм належним чином.

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представника відповідача.

В судовому засіданні 14.12.2017, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та третіх осіб -1, -2, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

26.05.2015 між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» (первісний кредитор, сторона-1, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» (новий кредитор, сторона-2, відповідач) укладено договір про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрований у реєстрі за № 6368 (далі - договір про відступлення).

За умовами п. 1.1. договору про відступлення первісний кредитор передає новому кредитору свої права вимоги до ОСОБА_2 (боржник), а новий кредитор сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, визначеній в п. 5 цього договору, у порядку та строки, встановлені цим договором та набуває права вимоги первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існують на момент переходу права вимоги за кредитним договором № 327 від 21.11.2013 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього (далі - кредитний договір) та іпотечним договором від 21.11.2013, посвідченим Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М.С. з реєстровим номером 1897, предметом якого є іпотека належного боржнику нерухомого майна: квартири № 69 загальною площею 107,2 кв. м., житловою площею 53,9 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі - іпотечний договір), які були укладені між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_2.

Відповідно до п. 2 договору про відступлення до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора за кредитним договором, в тому числі, але не виключно, права вимоги сплати заборгованості за кредитом, несплачених процентів, комісій та штрафних санкцій за кредитним договором в розмірі, який буде існувати на момент переходу прав вимоги, вказаний в п. 3 цього договору, а також всі права іпотекодержателя за іпотечним договором.

Згідно з п. 3 договору про відступлення заборгованість за кредитним договором становить 267.799,21 грн.

Відповідно до п. 5 договору про відступлення за відступлення прав вимоги за кредитним договором відповідач сплачує позивачу кошти в розмірі 267.799,21 грн. без ПДВ, які сплачуються новим кредитором первісному кредитору протягом 2-х (двох) банківських днів з дня укладення цього договору.

Відповідно до п. 6 договору про відступлення права вимоги за кредитним договором є такими, що передані новому кредитору з моменту підписання акту приймання-передачі права вимоги. Акт приймання-передачі права вимоги підписується виключно після отримання первісним кредитором ціни продажу в повному обсязі.

Згідно з п. 8 договору про відступлення первісний кредитор зобов'язаний при підписання акту приймання-передачі права вимоги, передати новому кредитору за цим актом прийому-передачі оригінали документів зазначених у п. 4 даного договору, а також розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до витягу з акту приймання-передачі від 26.05.2015, позивач передав, а відповідач прийняв права вимоги за зобов'язаннями, зокрема, за боржником - ОСОБА_2 (кредитний договір № 327 від 21.11.2013, іпотечний договір від 21.11.2013, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М.С. за реєстровим номером 1897).

27.05.2015 відповідач направив на адресу позичальника повідомлення № 2705/15 про відступлення права грошової вимоги та всіх інших пов'язаних з нею прав за кредитним договором.

Постановою Правління Національного банку України № 348 від 28.05.2015 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних», Банк було віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі постанови Правління Національного банку України № 348 від 28.05.2015 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення № 107 від 28.05.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «УПБ», згідно з яким з 29.05.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «УПБ».

Уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «УПБ» призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Пантіну Любов Олександрівну.

Тимчасову адміністрацію в ПАТ «УПБ» запроваджено строком на 3 місяці з 29.05.2015 по 28.08.2015 включно.

Постановою Правління Національного банку України № 562 від 28.08.2015 відкликано банківську ліцензію ПАТ «Український професійний банк» та прийнято рішення про ліквідацію банку .

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте відповідне рішенням № 158 від 28.08.2015 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Український професійний банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Частиною 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку);

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку;

4) зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі;

5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

Як передбачено п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій, повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Як вже було зазначено судом вище, постановою Правління Національного банку України № 562 від 28.08.2015 відкликано банківську ліцензію ПАТ «Український професійний банк» та прийнято рішення про ліквідацію банку .

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 6 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Частинами 1, 2, 4 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що Фонд зобов'язаний забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Фонд: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Відповідно до ч. 5 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті (ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

29.05.2015 наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Пантіної Л.О. «Про перевірку договорів в ПАТ «УПБ» № 26/ТА було створено комісію з перевірки договорів (інших правочинів), укладених ПАТ «УПБ» протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації в банку, на предмет виявлення правочинів (в тому числі договорів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають критеріям, передбаченим чистиною 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За результатами роботи комісії складено протокол № 9 від 24.07.2015, в якому зазначено, що:

- договір про відступлення права вимоги укладено з порушенням вимог постанови Національного банку України № 293/БТ від 30.04.2015, яка забороняє Банку передавати в забезпечення третім особам майно та активи;

- прийнявши виконання (платежі) за договором про відступлення від кредитора з його поточного рахунку в Банку, Банком було порушено вимоги постанови Національного банку України № 293/БТ від 30.04.2015, відповідно до якої всі розрахунки в національній валюті повинні проводитися через кореспондентський рахунок Банку, відкритий у Національному банку України;

- умови договору про відступлення, укладеного між Банком та ТОВ «ФК Аурум Фінанс», прямо передбачають передачу контрагенту, що є одночасно кредитором банку, майнових прав за кредитними договорами та договорами забезпечення, отже надають кредитору - ТОВ «ФК Аурум Фінанс» переваги перед іншими кредиторами, не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами Банку, що зазначено у п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину.

Відтак, було прийнято рішення про виявлення нікчемного правочину, зокрема, договору відступлення прав вимоги, та необхідність здійснити дії щодо направлення повідомлення про нікчемність правочинів згідно ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Позивач зазначає суду про те, що ПАТ «АПБ» прийнявши виконання (платежі) за договором про відступлення від відповідача з його поточного рахунку, відкритого в ПАТ «УПБ» порушило вимоги постанови Національного банку України № 293/БТ відповідно до якої всі розрахунки в національній валюті повинні проводитись через кореспондентський рахунок Банку, відкритий у Національному банку України, проте всупереч положень вказаної постанови, розрахунки за договором про відступлення проводились через внутрішні рахунки Банку. зазначене підтверджується п. 5 договору про відступлення і платіжним дорученням № 64 від 27.05.2015, з якого вбачається, що розрахунки відбувались шляхом зміни обліку грошового зобов'язання з поточного рахунку ТОВ «ФК Аурум Фінанс» № , відкритого у ПАТ «АПБ» на рахунки 2909 («інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами») позичальників Банку, відкритих також у ПАТ «УПБ», а саме на рахунок 0327 за договором про відступлення, що в силу п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є підставою нікчемності правочину. Зазначає, що станом на 27.05.2015 залишок коштів на кореспондентському рахунку ПАТ «УПБ» складав 43.805,61 грн., а отже останнім не мав можливості виконати платіжне доручення № 64 від 27.05.2015 з перерахування коштів.

Крім того, позивач зазначає суду про те, що умови договору про відступлення прямо передбачають передачу ТОВ «ФК Аурум Фінанс», що є одночасно кредитором Банку, майнових прав за кредитним договором та надає кредитору Банку - ТОВ «ФК Аурум Фінанс» переваги перед іншими кредиторами, що в силу п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є підставою нікчемності правочину. Надані переваги полягають у тому, що відповідач безпідставно отримав можливість вивести свої кошти з неплатоспроможного банку та позачергово задовольнити свої вимоги.

Позивач вказує, що Банк, уклавши договір про відступлення здійснив відчуження власних активів, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог, оскільки фактично грошові кошти до Банку не надходили, натомість були проведені штучні банківські транзакції. дана обставина жодним чином не покращила ліквідність ПАТ «УПБ» та призвело до неплатоспроможності і неможливості виконання грошових зобов'язань переді іншими кредиторами в частині суми відступлення, а отже правочин є нікчемним в силу п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Таким чином, на думку позивача договір про відступлення прав вимоги, є нікчемним згідно з пунктами 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому просить суд застосувати наслідки нікчемності правочину.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 520 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Судом встановлено, що на виконання умов договору відступлення, а саме, п. 5, відповідачем було перераховано позивачу 267.799,21 грн., що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № 64 від 27.05.2015 (призначення платежу: «Оплата за відступлення права вимоги за кредитними зобов'язаннями згідно договору відступлення права вимоги від 26.05.2015 без ПДВ»).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно з частинами 1 - 5 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

- посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

- особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на перше число кожного місяця. Регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні. Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

Наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 затверджено Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (далі - Положення), яке встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (надалі - установи).

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.4, 2.5 та 2.7 Положення первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи).

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Первинні документи складаються на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади. Документування господарських операцій може здійснюватись із використанням виготовлених самостійно бланків, які повинні містити обов'язкові реквізити чи реквізити типових або спеціалізованих форм.

Проте, відповідно до доводів позивача, розрахунки за договором про відступлення прав вимоги мали проводитися шляхом перерахування коштів з поточного рахунку ТОВ «ФК Аурум Фінанс» № , відкритого в ПАТ «УПБ», на рахунок № 0525 («інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами»), відкритого також у ПАТ «УПБ».

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» для здійснення банківської діяльності банки відкривають та ведуть кореспондентські рахунки у Національному банку України та інших банках в Україні і за її межами, банківські рахунки для фізичних та юридичних осіб у гривнях та іноземній валюті.

Згідно з Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України, затвердженою Постановою Правління Національного банку України № 280 від 17.06.2004, за дебетом балансового рахунку 1200 «Кореспондентський рахунок банку в Національному банку України» проводяться суми коштів, які надходять на користь банку та його клієнтів, за кредитом рахунку проводяться суми коштів, які списуються Національним банком України за дорученням банку - власника рахунку за власними операціями, операціями його клієнтів.

На кореспондентському рахунку відображаються фактичні надходження і видатки грошових коштів з/на рахунок банку. Це означає, що всі кошти, які надходять на користь банку та його клієнтів, зараховуються на кореспондентський рахунок банку в Національному банку України, а для обліку коштів, які надходять на користь клієнтів, банк відкриває на своєму балансі аналітичні рахунки балансових рахунків (поточні рахунки) тощо.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

З аналізу вказаної норми вбачається, що у банківській системі кошти клієнтів обліковуються як запис, однак, за відсутності коштів у банку платника, такі кошти не можуть перераховуватись на будь-який інший рахунок.

Так, в силу приписів Інструкції, затвердженої постановою НБУ «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» № 22 від 21.01.2004 № 22 (далі - Інструкція № 22), безготівкові розрахунки це - перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді.

Преамбулою цієї ж Інструкції визначено, що розрахунковий документ - це документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

У свою чергу платіжне доручення - це розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

Разом з тим п. 1.12 вказаної Інструкції № 22 визначений алгоритм дій банку у разі неможливості виконання платіжного доручення клієнта через відсутність коштів на кореспондентському рахунку банку.

Тобто, законодавець визначив, що за відсутності коштів на кореспондентському рахунку банку платіжне доручення клієнтів не виконується. Як вже було встановлено судом вище, з метою перерахування коштів зі свого поточного рахунку на рахунок ПАТ «УПБ» в рахунок оплати за договором про відступлення відповідачем було оформлено платіжне доручення № 64 від 27.05.2015 на суму 267.799,21 грн.

Станом на 27.05.2015 залишок коштів на кореспондентському рахунку ПАТ «УПБ» № 1, відкритому у Головному управлінні Національного банку України по місту Києву і Київській області становив 43.805,61 грн., що фактично означає, що в результаті вказаної операції відбулось коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов'язань, а не реальне надходження коштів на рахунок банку.

При цьому, сама лише наявність умови у договорах щодо подальшої оплати не дає підстави вважати правочин оплатним, в даному випадку навіть за наявності відмітки банку про проведення банківської операції без належного урахування наведеного вище.

Крім того, частиною 6 ст. 67 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на дату винесення постанови правління НБУ № 293/БТ від 30.04.2015) передбачено, що Національний банк України має право запровадити особливий режим контролю за діяльністю банку та призначити куратора банку. Особливий режим контролю є додатковим інструментом банківського нагляду, що використовується, як правило, одночасно із заходами впливу, встановленими статтею 73 цього Закону. Під час здійснення особливого режиму контролю за діяльністю банку Національний банк України має право заборонити банку використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки та/або вимагати від банку проведення розрахунків виключно через консолідований кореспондентський рахунок.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на дату винесення постанови Правління НБУ № 293/БТ від 30.04.2015) Національний банк України має право заборонити проблемному банку використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки та/або вимагати від проблемного банку проведення розрахунків виключно через консолідований кореспондентський рахунок.

Згідно з положеннями Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 320 від 16.08.2006, консолідований кореспондентський рахунок - кореспондентський рахунок, що відкритий у Національному банку України і на якому об'єднані кошти банку та його філій для роботи банку у СЕП за відповідною моделлю обслуговування консолідованого кореспондентського рахунку.

Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» фінансове оздоровлення банку - відновлення платоспроможності банку та приведення фінансових показників його діяльності у відповідність із вимогами Національного банку України.

Під поняттям платоспроможності розуміється спроможність банку виконати законні вимоги кредиторів. При цьому платоспроможність банку характеризується рівнем забезпеченості фінансових зобов'язань банку власним капіталом (ліквідними активами). Неплатоспроможність банку визначається як його неспроможність протягом одного місяця в повному обсязі виконати законні вимоги кредиторів через відсутність коштів або зменшення розміру капіталу банку до суми, що становить менше третини суми, встановленої Національним банком як мінімально необхідної.

Пунктом 1.1 Глави 1 Розділу V Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного банку України № 368 від 28.08.2001 визначено, що ліквідність банку - це здатність банку забезпечити своєчасне виконання своїх грошових зобов'язань, яка визначається збалансованістю між строками і сумами погашення розміщених активів та строками і сумами виконання зобов'язань банку, а також строками та сумами інших джерел і напрямів використання коштів (надання кредитів, інші витрати).

Банківська діяльність піддається ризику ліквідності - ризику недостатності надходжень грошових коштів для покриття їх відпливу, тобто ризику того, що банк не зможе розрахуватися в строк за власними зобов'язаннями у зв'язку з неможливістю за певних умов швидкої конверсії фінансових активів у платіжні засоби без суттєвих втрат.

У зв'язку з цим банки повинні постійно управляти ліквідністю, підтримуючи її на достатньому рівні для своєчасного виконання всіх прийнятих на себе зобов'язань з урахуванням їх обсягів, строковості й валюти платежів, забезпечувати потрібне співвідношення між власними та залученими коштами, формувати оптимальну структуру активів із збільшенням частки високоякісних активів з прийнятним рівнем кредитного ризику для виконання правомірних вимог вкладників, кредиторів і всіх інших клієнтів.

Як вбачається зі змісту постанови Правління Національного банку України № 348 від 28.05.2015 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних», однією з підстав віднесення позивача до категорії неплатоспроможних стало те, що на момент прийняття такої постанови обсяг високоліквідних коштів (готівка та кошти на кореспондентському рахунку в Національному банку України) значно зменшився, що унеможливлювало виконання зобов'язань Банку перед його кредиторами.

Відповідно до положень статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у відповідній редакції) підставою віднесення проблемного банку до категорії неплатоспроможних є: неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами Національного банку України; невиконання банком протягом десяти робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку. Тобто, з урахуванням обмежень, встановлених постановою Правління НБУ від 30.04.2015, саме з такого рахунку мали б списуватись кошти під час проведення банківських операцій з перерахування коштів з рахунків клієнтів банку, і саме на такому рахунку кошти мали б відображатись у разі їх реального надходження до банку.

Як вже зазначалось судом, Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Згідно з ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Повідомлення Фонду № 01-10/3262 від 03.08.2015 про нікчемність договору про відступлення було відправлено ТОВ «ФК Аурум Фінанс» та отримано останнім 13.08.2015, що підтверджується наявним у справі повідомленням про вручення поштового відправлення.

У повідомленні № 01-10/3262 від 03.08.2015 про нікчемність договору про відступлення прав вимоги, банк послався на п. 7 ч. 3 ст. 38 України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та зазначив, що правочин є нікчемним з тієї підстави, що Банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Судом встановлено, що за результатами безвиїзного банківського нагляду Національним банком України встановлено факти, які засвідчили про здійснення ПАТ «УПБ» ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників та інших кредиторів банку, зокрема: погіршення якості активів, залежність від міжбанківських ресурсів, дефіцит ліквідних коштів, що стало чинником віднесення банку до категорії проблемних та призначення куратора - службовця Національного банку.

Така ситуація вимагала від ПАТ «УПБ» негайного вжиття заходів щодо поліпшення стану ліквідності як за рахунок участі акціонерів, так і шляхом проведення роботи з активами та спрямування вивільнених коштів для своєчасного виконання банком своїх зобов'язань. Разом з цим у Плані фінансового оздоровлення, який відповідно до законодавства надається банками, віднесеними до категорії проблемних, не було заплановано відповідних заходів з поліпшення стану ліквідності. Акціонерами ПАТ «УПБ» не були враховані зауваження Національного банку України щодо негайного фінансового оздоровлення банку.

Відтак фінансовий стан ПАТ «УПБ» погіршився: він не виконував своїх зобов'язань за міжбанківськими кредитами, порушував банківське законодавство, у тому числі нормативно-правові акти Національного банку України. Крім того, до Національного банку України почали надходити численні скарги стосовно невиконання/несвоєчасного виконання зобов'язань перед клієнтами.

Враховуючи викладене, з метою захисту інтересів вкладників та інших кредиторів, керуючись статтями 7, 15, 55 Закону України «Про Національний банк України» та статтями 67, 73, 75, 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Правління Національного банку України було вимушено прийняти рішення про віднесення ПАТ «УПБ» до категорії неплатоспроможних.

Таким чином, Національним банком України було проаналізовано результати діяльності ПАТ «УПБ» у період, що передував його неплатоспроможності.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Такий висновок викладений Вищим господарським судом України і у п. 18 Інформаційного листа № 01-8/211 від 07.04.2008 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 20.05.2015 у справі № 910/20569/14.

Крім того, відповідно до п. 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України, стаття 13 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України»), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

За змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним). Поряд з тим законом не виключається можливість вирішення судом спорів, пов'язаних з визнанням нікчемних правочинів дійсними, у випадках, встановлених законом (частина друга статті 218, частина друга статті 220 ЦК України).

Так, частиною 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначені підстави нікчемності правочинів (у тому числі договорів) неплатоспроможного банку:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України;

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Зазначений у ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» перелік підстав нікчемності правочинів (у тому числі договорів) є вичерпним.

Зазначена позивачем у позові підстава, а саме те, що Банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог, підтверджується матеріалами справи, так як суд дійшов висновку про те, що кошти в розмірі 267.799,21 грн. фактично на рахунок Банку не надходили, так як відбулось коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов'язань.

Відповідно до приписів чинного законодавства, у випадку ліквідації банку залишки грошових коштів на рахунках юридичних осіб не гарантуються державою, а задовольняються у порядку черговості, встановленої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Водночас відповідач будучи кредитором Банку, розрахувавшись за договором про відступлення права вимоги від 26.05.2015 отримав від позивача майнові вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № 327 від 21.11.2013 та іпотечним договором від 21.11.2013 та, відповідно, враховуючи віднесення позивача до категорії неплатоспроможних, отримав переваги щодо задоволення частини своїх майнових вимог перед іншими кредиторами позивача, які (переваги) не встановлені для відповідача законодавством чи внутрішніми документами позивача.

Стосовно ж доводів про те, що умови договору про відступлення передбачають зобов'язання Банку, внаслідок чого виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим, суд зазначає, що дані доводи не підтверджені жодними доказами.

За таких обставин, уповноважена особа Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у позивача правомірно в силу приписів п.п. 1, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» віднесла договір відступлення права вимоги до нікчемних.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 (далі - постанова № 18) згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015.

Стосовно позовної вимоги в частині зобов'язання відповідача повернути на користь позивача оригінали документів, яка є похідною від основної позовної вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину суд, вважає за необхідне зазначити, що така позовна вимога підлягає частковому задоволенню, оскільки

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 отримавши від ТОВ «ФК Аурум Фінанс» повідомлення № 2705/15 від 27.05.2015 про відступлення права вимоги за кредитним договором № 327 від 21.11.2013 згідно квитанції від 25.08.2016 перерахував відповідачу кошти в сумі заборгованості за кредитним договором в розмірі 340.552,38 грн.

Згідно акту приймання-передачі від 25.08.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» передало, а ОСОБА_2 у зв'язку з повним погашенням боржником кредиту, наданого йому згідно кредитного договору № 327 від 21.11.2013 та припиненням строку дії іпотечного договору прийняв оригінали:

- договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 21.11.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М.С. за реєстровим № 1893 на 2 арк.;

- витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 13189610 від 21.11.2013 на 1 арк.;

- технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 (інвентарний № 2722/1).

Отже, за відсутності у відповідача вказаних документів, відсутні підстави для задоволення позову в частині зобов'язання відповідача повернути оригінали цих документів.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» обґрунтовані та підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрованого за № 6268, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» шляхом відновлення становища, яке існувало до укладення договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015, у тому числі відновлення статусу ПАТ «Український професійний банк» як іпотекодержателя та/або обтяжувала - визнавши наявність у ПАТ «Український професійний банк» права майнової вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № 327 від 21.11.2013 та договорами забезпечення та повернути оригінали документів згідно актів приймання-передачі від 27.05.2015, а саме:

Документи щодо позичальника банку - ОСОБА_2:

- кредитний договір № 327 від 21.11.2013;

- іпотечний договір від 21.11.2013, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М.С. за реєстровим № 1897.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» (02095, м. Київ, вул. Княжий Затон, 9-А. офіс 369, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» (02660, м. Київ, вул. Марини Раскової, 15, ) 3.200 (три тисячі двісті) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 21.12.2017

СуддяВ.В.Сівакова