РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2017Справа №910/18436/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта»

До 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія Феросплавів»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Залізничсервіс»

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю «Промислово-Інноваційний Союз»

Про визнання недійсним договору

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача-1: не з'явився

Від відповідача-2: не з'явився

Від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія Феросплавів» (далі - відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Залізничсервіс» (далі - відповідач-2) про визнання недійсним договору поруки № 02-08-2014/2 від 02.08.14., укладеного між відповідачами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.16. порушено провадження у справі № 910/18436/16, залучено до участі в праві третю особу - Товариство з обмеженою відповідальністю «Промислово-Інноваційний Союз», розгляд справи призначено на 23.01.17., встановлено, що оскільки місцезнаходженням відповідача-1 є Російська Федерація, то про розгляд справи відповідача-1 необхідно повідомити в порядку, передбаченому міжнародним договором; зупинено провадження у справі № 910/18436/16 до отримання повідомлення від компетентного органу Російської Федерації про виконання судового доручення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.17. поновлено провадження у справі № 910/18436/16.

За результатами судового засідання 23.01.17. розгляд справи № 910/18436/16 відкладено на 23.02.17., ухвалено направити відповідачу-1 ухвалу в порядку, передбаченому ст. 5 Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності 1992 р., учасниками якої є Україна та Російська Федерація, через Федеральний арбітражний суд Московського округу, зупинено провадження у справі № 910/18436/16 до отримання повідомлення від компетентного органу Російської Федерації про виконання судового доручення, про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

Розпорядженням № 05-23/556 від 15.02.17. було призначено повторний автоматичний розподіл справи, відповідно до якого її передано на розгляд судді Ващенко Т.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.17. суддею Ващенко Т.М. прийнято дану справу до свого провадження, призначено розгляд справи на 04.07.17., зупинено провадження у справі № 910/18436/16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.17. поновлено провадження у справі № 910/18436/16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.17. в порядку ст. 38 ГПК України витребувано докази, розгляд справи відкладено на 12.12.17. та зупинено провадження у справі до 12.12.17.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.17. поновлено провадження у справі № 910/18436/16.

Позивач в судове засідання 12.12.17. не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідач-1 в судове засідання 12.12.17. не з'явився, вимог ухвал суду в даній справі не виконав, письмового відзиву на позов не надав, заяв чи клопотань не подав і не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

При цьому судом враховано, що у відповідності до ухвал Арбітражного суду Московського округу від 10.03.17. та 03.10.17. Господарський суд міста Києва повідомлено про неможливість виконання доручення про вручення документів з підстав відсутності зв'язку з Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія Феросплавів» за адресою його реєстрації та відсутності відомостей про інші адреси юридичної особи.

Відповідач-2 в судове засідання 12.12.17. не з'явився, вимог ухвал суду в даній справі не виконав, письмового відзиву на позов не надав, заяв чи клопотань не подав і не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відомості про місцезнаходження відповідача-2 підтверджуються даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Третя особа в судове засідання 12.12.17. не з'явилась, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлена належним чином.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представників учасників судового процесу не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення у справі № 910/18436/16.

В судовому засіданні 12.12.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.08.14. між відповідачем-2 (Поручитель) та відповідачем-1 (Кредитор) було підписано Договір поруки № 02-08-2014/2 (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1) Поручитель зобов'язався відповідати перед Кредитором за виконання всіх зобов'язань Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» (далі - Боржник), які виникли згідно Контракту № 309/2013 від 11.12.13., укладений між Кредитором та Боржником (далі - Основний Контракт), в тому числі по відшкодуванню основного боргу, по простроченню зобов'язань, по невиконанню зобов'язань, по сплаті 3% річних від простроченої суми, суми боргу з врахуванням індексу інфляції, по сплаті неустойки, по відшкодуванню понесених Кредитором збитків чи упущеної вигоди.

Відповідно до п. 2.1 Договору Поручитель відповідає перед Кредитором за виконання зобов'язань Боржником по Основному Контракту згідно п. 1.1 Договору в сумі в розмір 100 000,00 грн.

Строк дії Договору сторонами погоджено п. 6.1 з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань сторонами.

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання недійсним Договору поруки № 02-08-2014/2 від 02.08.14., укладеного між відповідачами, позивач посилається на те, що:

- зміст Договору суперечить ЦК України, а саме, ч. 1 ст. 203 ЦК України;

- у особи, якою вчинено Договір, не було необхідного обсягу цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України);

- Договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Оспорюваний Договір від імені відповідача-1 підписано Генеральним директором Єрдяковим І.Л. на підставі статуту та від імені відповідача-2 ОСОБА_4 на підставі довіреності.

Позивач вказує, що у ОСОБА_4 був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності, оскільки довіреність на уповноваження останнього підписати Договір відсутня.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності (п. 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Згідно з ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

За правилами статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

При цьому, слід зазначити, що за загальним правилом навіть у випадку вчинення правочину з перевищенням повноважень за умови вчинення подальших дій, які свідчать про прийняття такого правочину до виконання, тобто його схвалення, він не може бути визнаний недійсним, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

На зазначеному також наголошено у п. 3.3, п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», якими визначено, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Схвалення правочину особою, яку представляють, свідчить про чинність правочину з моменту його укладення і, відповідно, про поширення на неї усіх прав та обов'язків як сторони за правочином з цього моменту.

Вказаної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в постановах: від 27.07.2010 р. у справі № 25/2/10, від 02.12.2008 р. у справі № 8/47 (12/335/16), від 25.05.2010 р. у справі № 54/210, від 06.07.2010 р. у справі № 16/507.

Крім того, слід враховувати, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Це положення є гарантією стабільності майнового обороту і загальноприйнятим стандартом у світовій практиці, зокрема, відповідно до Першої директиви 68/151/Є-ЕС Ради Європейських Співтовариств від 09.03.1968 р., статтею 9 якої проголошено, що дії органів компанії покладають на компанію зобов'язання навіть якщо ті дії виходять за межі цілей компанії, при умові, що такі дії не виходять за компетенцію вказаних органів, передбаченому або дозволену законодавством.

Однак, країни - члени можуть обумовити, що компанія не несе відповідальність, якщо такі дії виходять за межі цілей компанії і вона може довести, що треті сторони знали про те, що вказані дії виходять за межі цілей компанії, або відповідно до обставин, не могли не знати про таке; розголошення статутів не є достатнім доказом вказаного.

Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові від 04.08.2010 р. у справі № 14/44пд.

Крім того, на зазначеному також наголошує Пленум Верховного Суду України в п. 42 постанови № 13 від 24.10.08. "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" та Листі від 01.08.2007 р. "Практика розгляду судами корпоративних спорів".

Ненадання стороною до матеріалів довіреності не надає підстав стверджувати, що правочин підписано не уповноваженою особою.

Разом з тим, рішенням Господарського суду міста Києва 11.07.16. у справі № 910/8318/16 встановлено факт укладення оспорюваного Договору.

При цьому судом враховано, що означене рішення Господарського суду міста Києва, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.10.16. та постановою Вищого господарського суду України від 14.12.16., до Верховного суду України оскаржувалось не в частині факту укладення оспорюваного в межах даної справи правочину, а в частині можливості нарахування в порядку ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму попередньої оплати.

Отже, оскільки належними доказами не доведено, що укладений між сторонами Договір зі сторони відповідача-2 підписано неуповноваженою особою, сторони вчинили дії, які свідчать про прийняття Договору до виконання, - немає підстав вважати його таким, що не створює юридичних наслідків для сторін.

Твердження про те, що Договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, обґрунтовані приписами ст. 234 ЦК України та посилання позивача на те, що оспорюваний Договір поруки укладений з метою арбітражного застереження, що міститься в Контракті № 309/2013 від 11.12.13., укладеному між позивачем та відповідачем-1.

Згідно із ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

Отже, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у частині 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Оскільки правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, то завідомо на момент вчинення правочину об'єктивна неможливість настання правового результату не породжує у сторін тих чи інших прав та обов'язків. Однак не є такими правочини, за якими реальність настання правових наслідків поставлено в залежність від поведінки учасників чи інших обставин.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Відтак, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. При цьому саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину недійсним у відповідності до ст. 234 Цивільного кодексу України, повинен довести, що в учасників правочину в момент його вчинення не було наміру на створення юридичних наслідків.

Отже, особа, яка вимагає визнання договору недійсним у відповідності до ст. 234 Цивільного кодексу України, повинна довести, що в учасників правочину в момент його вчинення не було наміру на створення юридичних наслідків.

Відсутність наміру лише в однієї сторони не є доказом фіктивності договору. Тобто, фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки.

Позивачем не доведено відсутності у відповідачів наміру на створення юридичних наслідків оспорюваним правочином.

Крім того, 20.04.16. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промислово-Інноваційний Союз" (новий кредитор, позивач) укладено угоду №2 про заміну кредитора у зобов'язанні, відповідно до умов якої, первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги виконання Публічним акціонерним товариством "Укрнафта" зобов'язання, набутого первісним кредитором на підставі контракту №309/2013 від 11.12.2013, та право вимоги виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Залізничсервіс" зобов'язання, набутого первісним кредитором на підставі договору поруки №02-08-2014/2 від 02.08.2014, а новий кредитор компенсує вартість переданого зобов'язання відповідно до умов даної угоди.

Отже, дії сторін спірного правочину свідчать про дійсний намір укласти договір про відступлення права вимоги у передбачений законом спосіб та, що цей договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

Стосовно доводів позивача про те, що зміст Договору суперечить ЦК України, а саме, ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки оспорюваним правочином встановлено виконання зобов'язання в гривні, а валютою Контракту № 309/2013 від 11.12.13. є російські рублі, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Однак, позивачем не вказано, яким актам цивільного законодавства, інтересам держави, інтересам та моральним засадам суспільства суперечить оспорюваний правочин.

Відповідно до п. 2.1 Договору Поручитель відповідає перед Кредитором за виконання зобов'язань Боржником по Основному Контракту згідно п. 1.1 Договору в сумі в розмір 100 000,00 грн.

За змістом ст. ст. 553, 554 Цивільного кодексу України, порука - акцесорне зобов'язання, що виникає на підставі договору, за умовами якого до основного зобов'язання боржника додатково приєднується зобов'язання іншої особи, що за нього поручається, і у випадку неспроможності основного боржника виконати свої зобов'язання перед кредитором, відповідальність несе особа, що за нього ручалася, тобто поручитель.

При цьому при виконання Договору сторони наділені правом визначити еквівалент російського рубля до гривні України для належного виконання Поручителем своїх зобов'язань за Договором.

Отже, позивачем належними доказами не доведено, що укладений між відповідачами Договір підлягає визнанню недійсним.

Далі суд відзначає, що подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Належними визнаються докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Згідно з приписами статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до стаття 36 Господарського процесуального кодексу України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Подані сторонами копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо), засвідчуються підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, із зазначенням її прізвища, ініціалів та посади, якщо вона є посадовою особою, та з прикладенням печатки, за її наявності.

Відповідно до пункту 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.03 №55, "ДСТУ 4163-2003" "Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів", відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Згідно з п 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.11. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала. Для перевірки достовірності поданих суду документів може бути призначено судову експертизу.

У разі неподання оригіналів документів на вимогу суду справа розглядається за наявними доказами, оцінка яких здійснюється відповідно до вимог статей 32, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України.

(Аналогічну правову позицію викладено в постанові Вищого господарського суду України від 17.07.14. у справі № 910/21639/15).

Оригінал оспорюваного правочину у позивача відсутній, а відповідачами до матеріалів справи не поданий.

У відповідності до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.12. № 6 «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Подання сторонами доказів необхідне для безпосереднього сповіщення останніми про знані їм відомості та докази у справі, з'ясування наявності чи відсутності обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги в їх сукупності, вирішення інших питань.

Згідно з частиною третьою статті 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

При цьому судом враховано, що доведення належними засобами доказування певних обставин по справі, ГПК України покладається саме на особу, яка на ці обставини посилається (аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.12.).

У зв'язку з усім вказаним вище, за відсутності оригіналу, ксерокопія Договору, яка міститься в матеріалах справи, не може бути прийнята судом до уваги.

Всі інші доводи Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» зводяться до того, що ним оспорюються висновки судів, покладені в основу судових рішень у справах № 910/8318/16, № 910/15376/15.

З огляду на все викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Судовий збір відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.12.17.

Суддя Т.М. Ващенко