КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2017 р. Справа№ 910/16471/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі судового засідання: Цукарєвій Г.В.

за участю представників:

від позивача: Рогачева А.К. за договором про надання правової допомоги від 03.11.2017;

від відповідача: Лопатнікова А.В. за довіреністю 29.12.2016;

від третьої особи: не з'явився;

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АБСОЛ ТРЕЙД"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017

у справі № 910/16471/17 (суддя О.М. Спичак)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АБСОЛ ТРЕЙД"

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Техністрейд"

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі №910/16471/17 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "АБСОЛ ТРЕЙД" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі №910/16471/17 скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги про визнання відсутності права та визнання права позивача задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АБСОЛ ТРЕЙД" у справі №910/16471/17 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Смірнової Л.Г., суддів Кропивної Л.В., Дідиченко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АБСОЛ ТРЕЙД" було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 13.12.2017.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 07.12.2017 у зв'язку з перебуванням судді Кропивної Л.В. у відпустці з 11.12.2017, сформовано для розгляду апеляційної скарги колегію суддів у складі головуючого судді Смірнової Л.Г., суддів Дідиченко М.А., Пономаренка Є.Ю.

У судове засідання 13.12.2017 з'явились представники позивача та відповідача. Представники третьої особи в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте представники третьої особи не скористалися своїми правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), та виходячи з того, що явка учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалася, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників третьої особи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі №910/16471/17 скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги про визнання відсутності права та визнання права позивача задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

04.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АБСОЛ ТРЕЙД" (поручитель) та Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" (кредитор) було укладено договір поруки №4Т13490Д/П, предметом якого згідно п.1 є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Техністрейд" своїх зобов'язань за: кредитним договором №4Т13490Д від 16.08.2013 (кредитний договір 1), а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору 1; кредитним договором №4Т13508И від 20.08.2013р. (кредитний договір 2), а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору 2; кредитним договором №4Т14027И від 21.01.2014 (кредитний договір 3)., а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору 3.

За умовами п.2 вказаного правочину поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

У п.3 договору поруки №4Т13490Д/П від 04.11.2016 вказано, що поручитель з умовами кредитних договорів ознайомлений.

Згідно п.п.5-6 договору №4Т13490Д/П від 04.11.2016, у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання. Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у п.5 договору.

Пунктом 10 договору №4Т13490Д/П від 04.11.2016 передбачено, що кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов'язань за договором (п.11 договору №4Т13490Д/П від 04.11.2016).

Відповідачем протягом розгляду справи обставини щодо виникнення між сторонами взаємних прав та обов'язків на підставі вказаного паровичну заперечено не було.

За твердженнями позивача, на виконання своїх обов'язків за договором поруки №4Т13490Д/П від 04.11.2016, з огляду на невиконання боржником своїх зобов'язань перед кредитором, Товариством з обмеженою відповідальністю "АБСОЛ ТРЕЙД" було перераховано грошові кошти в якості оплати за кредитними договорами №4Т13490Д від 16.08.2013, №4Т13508И від 20.08.2013 та №4Т14027И від 21.01.2014, на підтвердження чого представлено до матеріалів справи платіжні доручення №351 від 08.11.2016, №352 від 08.11.2016 та №353 від 08.11.2016.

Проте, за поясненнями заявника, відповідачем оригінали документів на підтвердження права вимоги до боржника поручителю у відповідності до умов договору поруки №4Т13490Д/П від 04.11.2016р. передано не було, що і стало підставою для звернення до суду з позовними вимогами про зобов'язання Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" передати Товариству з обмеженою відповідальністю "АБСОЛ ТРЕЙД" оригінали кредитних договорів №4Т13490Д від 16.08.2013р., №4Т13508И від 20.08.2013р. та №4Т14027И від 21.01.2014р. та всіх інших документів, що підтверджують перехід Товариству з обмеженою відповідальністю "АБСОЛ ТРЕЙД" права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техністрейд" за вказаними кредитним договорами, та всі інші документи, які свідчать про їх виконання, на підставі договору поруки №4Т13490Д/П від 04.11.2016р.

Згідно із ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.20 ГК України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки, суд, приймаючи рішення, має встановити чи мають місце факти порушення чи оспорення суб'єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Тобто, метою застосування судом певного способу захисту прав та законних інтересів осіб є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Отже, останнє направлене на настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Примусове виконання обов'язку в натурі застосовується в зобов'язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов'язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов'язку чи уникає його. Стосується він, зокрема, невиконання обов'язку сплатити кошти за виконану роботу, надані послуги, передати річ кредитору (за договорами купівлі-продажу, міни, дарування з обов'язком передати річ у майбутньому), виконати роботи чи надати послугу за відповідним договором. Таку позицію наведено у висновках Верховного суду України про практику застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України.

Одночасно, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, як спосіб захисту цивільних прав, підлягає застосуванню у випадку, якщо певним законодавчим актом чи договором передбачено обов'язок учасника господарських правовідносин виконати певну дію на користь іншої особи, яку у добровільному порядку виконано не було.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 ГПК України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

Отже, виходячи з наведеного вище, при зверненні до суду з позовними вимогами про зобов'язання відповідача вчинити певні дії позивачем повинно бути доведено наявність у відповідача певного обв'язку та його невиконання всупереч вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами правочину.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АБСОЛ ТРЕЙД" не підлягають задоволенню. При цьому, суд виходить з наступного.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 ГК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 ЦК України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 553 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

У ст. 554 ЦК України вказано, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

За приписами ч. 1 ст. 556 ЦК України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

За умовами п. 8 договору поруки №4Т13490Д/П від 04.11.2016 до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Пунктом 10 договору поруки №4Т13490Д/П від 04.11.2016 передбачено, що кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 робочих днів банку з моменту виконання обов'язку належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

З вищевикладеного полягає, що приписами Цивільного кодексу України та договору поруки, який укладено між позивачем та відповідачем, дійсно передбачено обов'язок кредитора передати поручителю документи, які підтверджують право вимоги до боржника після задоволення поручителем кредиторських вимог, які є предметом основного зобов'язання.

Проте, наведеними нормами чинного законодавства та умовами спірного правочину не передбачено виникнення у кредитора, у зв'язку з виконанням поручителем обов'язків боржника, обов'язку з передання поручителю саме оригіналів документів, які засвідчують право вимоги, а навпаки, визначено, що у такому випадку переданню підлягають саме належним чином засвідчені копії відповідних документів.

Зазначене свідчить про відсутність порушеного права позивача, на захист якого Товариством з обмеженою відповідальністю "АБСОЛ ТРЕЙД" подано розглядуваний позов, що вказує на необґрунтованість та юридичну неспроможність позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АБСОЛ ТРЕЙД" до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про зобов'язання передати оригінали кредитних договорів №4Т13490Д від 16.08.2013р., №4Т13508И від 20.08.2013р. та №4Т14027И від 21.01.2014р. та всіх інших документів, що підтверджують перехід Товариству з обмеженою відповідальністю "АБСОЛ ТРЕЙД" права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техністрейд" за вказаними кредитним договорами, та всі інші документи, які свідчать про їх виконання, на підставі договору поруки №4Т13490Д/П від 04.11.2016р.

З огляду на наведене у сукупності, приймаючи до уваги всі фактичні обставини справи, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АБСОЛ ТРЕЙД" до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про зобов'язання вчинити дії.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі №910/16471/17.

Керуючись ст. ст 99, 101, 102, 103, 104, 105, Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АБСОЛ ТРЕЙД" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі №910/16471/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі №910/16471/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/16471/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Л.Г. Смірнова

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко