ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2017р. Справа № 914/2022/17

Господарський суд Львівської області у складі судді Гоменюк З.П. при секретарі судового засідання Зусько І.С., розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване управління - 27», м. Новий Розділ, Львівська область

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБК - Львів», с.Розвадів, Миколаївський район, Львівська область

про стягнення 1067913,17 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Давидович С.І. - директор, Турчин Я.М. - представник (довіреність № 148 від 02.11.2017р.);

від відповідача: не з'явився.

Права та обов'язки сторін передбачені ст.ст. 20, 22 Господарського процесуального кодексу України роз'яснено, заяви про відвід судді не поступали, клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходили.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Позовні вимоги заявлено Товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване управління - 27» до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБК - Львів» про стягнення 738 624,44 грн.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та протоколах судового засідання.

08.11.2017 р. позивачем подано суду заяву про збільшення позовних вимог (вх.№149 від 06.11.2017 р.), в якій просить стягнути з відповідача 1 067 913,17 грн. заборгованості за виконані роботи. Зокрема у заяві зазначив, що підставою для збільшення розміру позовних вимог є те, що крім виконаних робіт в лютому-серпні та у вересні 2014 року на Заводі газобетон них блоків та будівельних сумішей, ТзОВ «Спеціалізоване управління - 27» виконано роботи у жовтні і листопаді 2014 року на суму 329 288,73 грн. Саме на цю суму позивач збільшує позовні вимоги.

Розглянувши заяву позивача про збільшення позовних вимог, суд зазначає наступне.

Передбачені частиною 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України, права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Відповідно до частини 3 статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач.

Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. (п.3.10 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції).

Враховуючи викладене, предметом розгляду даної справи є стягнення 1 067 913,17 грн.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги, з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, підтримали повністю. Просили стягнути з відповідача заборгованість за виконані роботи у розмірі 1 067 913,17 грн.

Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, вимог ухвал суду не виконав, обґрунтованого письмового відзиву на позов не подав, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

За таких обставин суд вважає, що справа у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України може бути розглянута за відсутності відповідача, за наявними в справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи представників позивача, суд, встановив:

Протягом 2013-2014 років між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТБК - Львів» (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване управління - 27» (Підрядник) було укладено ряд Договорів підряду (далі - Договори), відповідно до умов яких Замовник доручає, а Підрядник зобов'язується виконати власними силами виготовлення і монтаж металоконструкцій «Заводу газобетон них блоків та будівельних сумішей», здати виконані роботи Замовнику, ліквідувати недоробкм і дефекти виявлені в ході приймання робіт, а Замовник зобов'язується прийняти виконані роботи та оплатити їх вартість згідно фактичних об'ємів робіт. .

Відповідно до п.1.2. Договорів обсяг робіт визначається по фактично виконаних об'ємах підтверджених Замовником.

Пунктом 4.1. Договорів передбачено, що Замовник здійснює оплату згідно актів виконаних робіт (КБ-2в, КБ-3) упродовж 5 днів шляхом перерахування суми вартості робіт вказаних в актах на розрахунковий рахунок Підрядника. Повний розрахунок проводиться після підписання форм КБ-2В і КБ-3 помісячно (п.4.2. Договорів).

Відповідно до п.6.1. Договорів здача приймання виконаних робіт здійснюється згідно нормативних документів і оформляється відповідними актами приймання-передачі після завершення монтажних робіт на майданчику представниками Підрядника і Замовника.

Як стверджує позивач, на виконання умов Договорів ТзОВ «Спеціалізоване управління - 27» протягом лютого-листопада 2014 року виконано підрядних робіт на загальну суму 948467,47 грн., що підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт, Довідками про вартість виконаних будівельних робіт та актом взаємних розрахунків станом на 30.09.2014 р. між ТзОВ «ТБК-Львів» і ТзОВ «Спеціалізоване управління -27», який підписано та скріплено печатками обох сторін.

Однак, як стверджує позивач, відповідач свої договірні зобов'язання щодо оплати виконаних робіт виконав частково в розмірі 225 000,00 грн., заборгувавши ТзОВ «Спеціалізоване управління -27», з врахуванням сальдо 344 445,70 грн. станом на 01.01.2014 р., 1 067 913,17 грн., які позивач просить стягнути з відповідача.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд дійшов висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

У відповідності до ч.1 ст. 853 ЦК України, замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Обов'язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт негайно про них заявити (у тому числі шляхом мотивованої відмови від підписання акта виконаних робіт) законом покладений саме на замовника. Замовник, який в порушення вимог статей 853, 882 ЦК України безпідставно відмовився від прийняття робіт, своєчасно не заявивши про їх недоліки (за наявності таких), не звільняється від обов'язку оплатити роботи, виконані за договором підряду (аналогічна позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 15.01.2014 у справі № 905/6076/13 та від 02.03.2016р. у справі №910/15760/15).

Як вбачається із матеріалів справи, протягом 2013-2014 років між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТБК - Львів» (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване управління - 27» (Підрядник) було укладено ряд Договорів підряду (далі - Договори), відповідно до умов яких Замовник доручає, а Підрядник зобов'язується виконати власними силами виготовлення і монтаж металоконструкцій «Заводу газобетон них блоків та будівельних сумішей», здати виконані роботи Замовнику, ліквідувати недоробкм і дефекти виявлені в ході приймання робіт, а Замовник зобов'язується прийняти виконані роботи та оплатити їх вартість згідно фактичних об'ємів робіт.

Відповідно до п.1.2. Договорів обсяг робіт визначається по фактично виконаних об'ємах підтверджених Замовником.

Відповідно до п.6.1. Договорів здача приймання виконаних робіт здійснюється згідно нормативних документів і оформляється відповідними актами приймання-передачі після завершення монтажних робіт на майданчику представниками Підрядника і Замовника.

Як стверджує позивач, на виконання умов Договорів ТзОВ «Спеціалізоване управління - 27» протягом лютого-листопада 2014 року виконано підрядних робіт на загальну суму 948467,47 грн.

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини. Частиною 1 ст. 43 ГПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. З огляду на таці норми, можна допустити, що сторона у справ, яка повинна довести обставини на які посилається може надати будь - які письмові документи, що їх підтверджують.

В п.4.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зазначено, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може належати тому числі і підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Якщо виходити з пп. 4.4.1 постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. № 10, то підписання акта звірки вповноваженими особами кредитора та дебітора - це дія з визнання боргу.

Як свідчать матеріали справи, факт виконання робіт ТзОВ «Спеціалізоване управління-27» підтверджується підписаними замовником і підрядником актами приймання виконаних будівельних робіт за період лютого-листопада 2014 року за формою КБ-2в, Довідками про вартість виконаних будівельних робіт за формою КБ-3 та актом взаємних розрахунків станом на 30.09.2014 р. між ТзОВ «ТБК-Львів» і ТзОВ «Спеціалізоване управління -27», який підписано та скріплено печатками обох сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Пунктом 4.1. Договорів передбачено, що Замовник здійснює оплату згідно актів виконаних робіт (КБ-2в, КБ-3) упродовж 5 днів шляхом перерахування суми вартості робіт вказаних в актах на розрахунковий рахунок Підрядника. Повний розрахунок проводиться після підписання форм КБ-2В і КБ-3 помісячно (п.4.2. Договорів).

Однак, відповідач свої договірні зобов'язання щодо оплати виконаних робіт виконав частково. Як стверджує позивач, відповідач заборгував йому 1 067 913,17 грн. за виконані у 2014 році роботи, з врахуванням сальдо 344 445,70 грн. станом на 01.01.2014 р. та з врахуванням часткових проплат на суму 225 000,00 грн.

Позивачем надіслано відповідачу претензію №63 від 22.06.2017 р. про оплату заборгованості за виконані роботи на суму 1 017 913,17 грн., яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

У відповідності із ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідач не надав суду ні доказів оплати боргу, ні письмового обґрунтованого відзиву щодо позовних вимог.

Враховуючи наведене, заборгованість відповідача перед позивачем становить 1067913,17 грн. та підлягає до стягнення з відповідача.

В порядку ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 1 067 913,17 грн. заборгованості за виконані роботи підлягають до задоволення.

Як передбачено частиною 6 статті 84 Господарського процесуального кодексу України, в резолютивній частині рішення вказується про розподіл судових витрат між сторонами, про повернення судового збору з бюджету.

Суд вважає, що відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 43, 33, 34, 43, 49, 82-85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБК-Львів» (84634, Львівська область, Миколаївський район, с. Розвадів, вул. С.Бандери, 7, ідентифікаційний код юридичної особи 37288807) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване управління - 27» (81652, Львівська область, м. Новий Розділ, вул. Ходорівська, 4/1, ідентифікаційний код юридичної особи 37753155) 1067 913,17 грн. заборгованості та 16021,00 грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили, в порядку ст.116 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 05.12.2017 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено 11.12.2017р.

Суддя Гоменюк З.П.