ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"11" грудня 2017 р. Справа № 918/220/14

Господарський суд Рівненської області у складі судді Войтюка В.Р., розглянувши матеріали скарги арбітражного керуючого (ліквідатора) Товариства з обмеженою відповідальністю "Денір" ОСОБА_1 на дії державного виконавця Рівненського міського відділку державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_2

у справі за заявою Публічного акціонерного товариства "Полтава-банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Денір" про банкрутство

В судове засідання з'явилися:

- від Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області - ОСОБА_3 (наказ № 212/04/к від 10.05.2017 р.);

- ліквідатор боржника ОСОБА_1 - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського суду Рівненської області від 27.08.2014 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Денір" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором арбітражного керуючого ОСОБА_4 Я С.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 30.09.2015 р., серед іншого, звільнено арбітражного керуючого ОСОБА_4 від повноважень ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Денір" за його заявою та призначено ліквідатором боржника арбітражного керуючого ОСОБА_1

Ухвалою господарського суду від 17.01.2017 р. продовжено строк ліквідаційної процедури боржника та строк повноважень ліквідатора до 27.03.2017 р.

Розпорядженням в.о. керівника апарату господарського суду Рівненської області №01-04/70/2017 від 21.03.2017 р. у звязку із закінченням повноважень судді Пашкевич І.О. призначено повторний автоматичний розподіл справи № 918/220/14, за результатами якого вказану справу передано на розгляд судді Войтюку В.Р.

Ухвалою господарського суду від 04.07.2017 р. продовжено строк ліквідаційної процедури боржника та строк повноважень ліквідатора до 27.12.2017 р.

25.09.2017 р. арбітражний керуючий (ліквідатор) Товариства з обмеженою відповідальністю "Денір" ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Рівненської області із скаргою на дії державного виконавця Рівненського міського відділку державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_2.

Ухвалою суду від 26.09.2017 р. скаргу прийнято до провадження, а її розгляд призначено на 09.10.2017 р.

Ухвалою суду від 09.10.2017 р. розгляд скарги відкладено на 23.10.2017 р.

Ухвалою суду від 23.10.2017 р. розгляд скарги відкладено на 07.11.2017 р.

06.11.2017 р. представник ДВС України подав через канцелярію суду заперечення, в яких зазначає про безпідставність тверджень зазначених у скарзі, просить суд у задоволенні скарги відмовити.

Ухвалою суду від 07.11.2017 р. розгляд скарги відкладено на 27.11.2017 р.

28.11.2017 р. скаржником подані через канцелярію суду письмові пояснення, в яких останній вказує на ґрунтовність скарги, просить суд задовольнити її в повному обсязі.

Ухвалою суду від 27.11.2017 р. розгляд скарги відкладено на 11.12.2017 р.

У судовому засіданні 11.12..2017 р. представник скаржника наполягав на задоволенні скарги, в свою чергу ДВС України проти скарги заперечив, просив суд в її задоволенні відмовити.

Дослідивши матеріали скарги, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин скарги в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду скарги і вирішення її по суті, суд зазначає наступне.

22.08.2016 р. постановою ДВС України було відкрито виконавче провадження по виконанню ухвали Господарського суду Рівненської області від24.05.2016 р. №918/220/14.

08.09.2016 р. державним виконавцем було складено акт у присутності двох понятих, яким встановлено, що рішення боржником не виконано.

31.05.2017 р. державним виконавцем було складено акт у присутності понятих, яким встановлено, що за місцем реєстрації боржника, де знаходяться об'єкти які підлягають передачі, с. Дубки, вул. Лісова 1, знаходиться житловий будинок. За зазначеною адресою ТОВ "Денір" фактично не перебуває (а.с. 63, т.6).

Суд вбачається, що ДВС України встановило, що за адресою зазначеною у виконавчому документі відсутні об'єкти які підлягають передачі.

Також, 31.05.2017 р. державним виконавцем було складено акт, яким встановлено, у серпні 2014 р. ТОВ Денір визнано банкрутом та призначено ліквідатором ОСОБА_4, якому і було передано всі документи товариства, печатки, штампи, які перелічені в ухвалі у справі №918/220/14 від 24.05.2016 р. (а.с. 62, т. 6).

Зазначений факт також відображено у письмових поясненнях ОСОБА_5 (а.с. 60, т. 6).

У відповідності до п.8 Інструкції з організації примусового виконання рішень акт - документ, що підтверджує певні встановлені факти або події. Акт підписується всіма особами, які брали участь у його складанні. У разі відмови від підписання осіб, що були присутні при складанні акта, про це робиться відмітка в акті. Відмітка "від підпису відмовився" проставляється напроти прізвища особи, яка відмовилася від підпису, та засвідчується підписами інших осіб, які були присутніми під час складання акта. До акта можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами.

Отже, з зазначених норм права вбачається, що ДВС України має право складати акти,, як підтвердження певних фактів та обставин.

31.05.2017 р. ДВС України було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, у відповідності п.6 ч.1 ст.37 Закону України Про виконавче провадження.

На переконання позивача дії ДВС України щодо повернення ухвали без виконання є протиправними, а тому постанову про повернення виконавчого документу необхідно скасувати.

З приводу зазначених тверджень скаржника суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що відповідно до статті 115 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому цим Кодексом та Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З зазначених норм права вбачається, що на ДВС України, покладений обов'язок по виконанню рішень суду (в тому числі ухвал).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.10 Закону України Про виконавче провадження Заходами примусового виконання рішень є: вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні.

Так, ухвалою суду від 24.05.2016 р. №918/220/14 зобов`язано ОСОБА_6 передати документи, печатки, штампи та матеріальні цінності.

Як вбачається із матеріалів виконавчого провадження, копія якого долучена до справи, ДВС України вчинялися дії, щодо виконання рішення суду.

Як зазначалося вище, ДВС України здійснювало виїзд за адресою вказаною в рішення для його виконання, за результатами яких було складено два акти.

За результатами проведених дій державним виконавцем було встановлено, що у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі.

Отже, з зазначених обставин справи суд вбачає, що державним виконавцем вчинялися усі необхідні дії, щодо виконання ухвали суду від 24.05.2016 р. №918/220/14.

Суд констатує, що скаржником не наведено норм права, які було порушено державним виконавцем.

Відповідно до п.4 ч.4 ст.74 Закону України Про виконавче провадження скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону.

З усього зазначеного вище, суд вбачає, що основною передумовою визнання постанови недійсною, або дій державного виконавця незаконними є порушення державним виконавцем при здійсненні своїх функцій по виконанню рішення норм закону.

Такі обставини та факти мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, водночас скаржником не зазначено, які норми закону було порушено при винесенні постанови про повернення виконавчого документа, а свої обставини скаржник базує на домислах та припущеннях.

Отже, вимога скаржника щодо визнання постанови державного виконавця Рівненського міського ВДВС ГТУЮ у Рівненській області ОСОБА_7 про повернення виконавчого документа стягувачу від 31.05.2017 р. ВП №52004011 протиправною і скасування її є безпідставною та надуманою, а тому суд в її задоволенні відмовляє.

Крім того, суд зазначає, що боржник в пункті 2 скарги просив суд поновити строки для подачі скарги на дії ДВС України.

При прийнятті скарги до розгляду, судом не було вирішено це питання та надано можливість органу ДВС України надати свої пояснення з цього приводу, з метою забезпечення повноти, всесторонності та об'єктивності оцінки поважності причин пропуску строку.

Згідно статті 53 ГПК України за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи господарський суд може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Про відновлення пропущеного строку зазначається в рішенні, ухвалі чи постанові господарського суду. Про відмову у відновленні строку виноситься ухвала, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Ухвалу про відмову у відновленні пропущеного строку може бути оскаржено.

Згідно ст. 121 ГПК України скарга на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, приватних виконавців щодо виконання судових рішень господарських судів може бути подана стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів.

Також судом враховані роз'яснення зазначені в постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" пунктом 9.7 якої зазначено, що встановлений у частині першій статті 121 2 ГПК десятиденний строк для подання скарги є процесуальним і тому відповідно до вимог статті 53 ГПК може бути відновлений за наявності поважних причин його пропуску та на підставі заяви скаржника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в останній у вигляді клопотання. Скарга, пропущений строк подання якої не відновлений, залишається без розгляду, про що з посиланням на статті 53 і 121 2 ГПК судом без виклику сторін виноситься ухвала. Якщо ж скаргу було подано з пропуском згаданого строку без заяви про його відновлення, суд без виклику сторін виносить ухвалу про залишення скарги без розгляду, що не перешкоджає повторному поданню скарги із заявою про відновлення строку такого подання.

При цьому у вирішенні питання про відновлення пропущеного строку подання скарги на бездіяльність органу Державної виконавчої служби у вигляді невжиття заходів з примусового виконання судового рішення, поданої більш як через десять днів після закінчення визначеного законом строку здійснення виконавчого провадження, господарський суд має, як правило, виходити з неможливості такого відновлення. Наведене ґрунтується на тому, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про відкриття виконавчого провадження та не отримав у визначений законом строк задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи та чи ознайомлений він з матеріалами виконавчого провадження.

Якщо ж обов'язок органу Державної виконавчої служби вчинити певну дію прямо передбачено законом, але строк її вчинення не зазначений, то бездіяльність даного органу може бути оскаржена в будь-який час, коли скаржник дійде висновку про порушення у зв'язку з цією бездіяльністю його прав і охоронюваних законом інтересів, оскільки правопорушення є таким, що триває в часі.

З зазначеного вбачається, що суд може визнати причини пропуску 10 денного строку для подання скарги поважними у випадку, якщо такий строк пропущено.

Стягувач оскаржує дії ДВС України щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа від 31.05.2017 р.

У скарзі стягувач зазначає про те, що для останнього стало відомо про таку постанову тільки 12.09.2017 р. після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, а тому десятиденний строк для подачі скарги слід обчислювати саме з зазначеної дати.

Однак, як свідчать матеріали справи, стягувач приховав від суду той факт, що 10.07.2017 р. постанова про повернення виконавчого документа була вручена останньому разом із оригіналом виконавчого документа №918/220/14.

Крім того, матеріали справи містять заяву скаржника про відкриття виконавчого провадження від 14.07.2017 р. №02-33/684 (а.с. 82, т.6) в додатках до якої стягувачем було долучено копію постанови від 31.05.2017р. про повернення виконавчого документа ВП №52004011.

Отже, зазначені обставини та факти свідчать про те, що скаржник знав або ж мусив дізнатися про існування оскаржуваної постанови ще у липні 2017 р., оскільки така вручалася для останнього наручно і стягувач долучає копію такої постанови у заяві про відкриття виконавчого провадження.

Зазначене вище, беззаперечно свідчить про обізнаність стягувача із змістом оскаржуваної постанови у липні 2017 року, в той час як скаргу подає у вересні 2017 року (через два місяці).

Згідно статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

У відповідності до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Отже, десятиденний строк на оскарження дій або бездіяльності ДВС України розпочався 10.07.2017 р. і закінчився 20.07.2017 р.

Отже, усі зазначені вище факти свідчать про те, що боржник міг і мав дізнатися про дії ДВС України, щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу ще у липні 2017 р.

Разом з тим, боржником не наведено жодних поважних причин, які б вказували на поважність пропуску строку позовної давності, тому підстав для його поновлення немає.

У відповідності до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З зазначених норм права суд вбачає, що на скаржника покладений обов'язок по доведенню вимог заявлених у скарзі, належними та допустимими доказами, однак Ліквідатор ОСОБА_1 не надав суду жодного доказу, який би вказував на протиправність дій ДВС України під час виконання ухвали суду та поверненні виконавчого документа.

Усі зазначені твердження у скарзі базуються виключно на припущеннях та домислах заявника.

За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Враховуючи усе наведене вище, суд визнає доводи скаржника неправомірними і безпідставними, не підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому у задоволенні скарги відмовляє.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 53, 86, 121-2 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити в задоволенні скарги ліквідатора ОСОБА_1 Арбітражного керуючого Товариства з обмеженою відповідальністю Денір на рішення державного виконавця від 22.09.2107 р. №02-40/1009.

2. Ухвалу направити скаржнику та ДВС України.

Суддя Войтюк В.Р.