КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2017 р. Справа№ 925/1086/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Станіка С.Р.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання Даниленко Т.О.

від позивача :Перепечай А.К. - за довір. № 08/12/2017-3 від 08.12.2017р.

від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "УкрАгроНПК"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 19.10.2017р.

у справі №925/1086/17 (суддя Єфіменко В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Скіфія"

до Приватного акціонерного товариства "УкрАгроНПК"

про розірвання договору та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 19.10.2017р. позовні вимоги задоволені частково, а саме розірвано договір поставки № ТОР15/17 СЗ від 20.01.2017 p., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Скіфія" та Приватним акціонерним товариством "Украгро НПК". Стягнуто 79200,00 грн. попередньої оплати за не поставлений това, 5,29 грн. пені та 3200грн. витрат по сплаті судового збору з Приватного акціонерного товариства "УкрАгро НПК" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Скіфія". В іншій частині заявлених вимог відмовити повністю.

Не погоджуючись з винесеним рішенням суду Приватне акціонерне товариство "УкрАгроНПК" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області в частині задоволення позовних вимог щодо розірвання договору поставки №ТОР15/17 СЗ від 20 січня 2017 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною цього договору, суди мають встановити не лише наявність такого порушення, а й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2017р. апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "УкрАгроНПК" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Куксова В.В., суддів: Станіка С.Р., Майданевича А.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2017 року по справі № 925/1086/17 прийнято апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "УкрАгроНПК" до провадження і призначено розгляд справи на 12.12.2017р.

Предтасвник позивача у судове засідання 12.12.2017р. з'явився, з урахуванням наданого відзиву, заперечив проти вимог викадених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в її задоволенні, рішення Господарського суду Черкаської області від 19.10.2017р. по справі № 925/1086/17 залишити без змін.

Представники апелянта у судове засідання 12.12.2017р. не з'явились, про неявку суд не повідомили, про дату, час та місце проведення розгляду справи повідомлені належним чином.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.

У п. 3 Постанови № 11 від 17.10.2014 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії-" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання розумних процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, встановленого ч. 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Частиною п'ятою статті 106 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 20.01.2017 між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № ТОР15/17 (далі - Договір), відповідно до умов якого Відповідач зобов'язався поставити Позивачу товар - аміачну селітру (фас. 1000 кг) у кількості 306 тон, вартістю 1 тони - 7200 грн. з ПДВ, на загальну суму 2203200,00 грн., а Позивач зобов'язався оплатити та прийняти Товар.

Пунктом 3.4. Договору встановлено, що поставка товару здійснюється повністю чи окремими партіями в період 30 днів з моменту оплати за вибором Покупця.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до платіжного доручення №50 від 23.01.2017р, позивачем була здійснена попередня оплата за товар 23.01.2017р., на підставі рахунку від 20.01.2017р. №ТОР15.

Доказів виконання відповідачем умов вищевказаного договору станом на 31.03.2017 до суду не подано.

З Акту звірки взаєморозрахунків за І квартал 2017 р, підписаного сторонами та скріпленого печатками підприємств, вбачається, відповідач не поставив 11 тон аміачної селітри вартістю 79200,00 грн. (11 т х 7200 грн./т = 79200 грн.).

11.04.2017р. позивач направив на адресу Відповідача лист вих.№ 11/04/2017-1, яким просить повернути кошти попередньої оплати за непоставлений Товар за Договором у сумі 79200 грн., а також щодо сплати пені за Договором згідно п.п.5.1 п.5 Договору та відсотків за користування чужими коштами.

Позивач 19.05.2017р. надіслав на адерсу відповідача претензію вих№ 19/05/2017-1 з вимогою сплатити в користь ТОВ "Скіфія" заборгованості за Договором станом на 19.05.2017 р. в сумі 81666,05 грн., з яких: 79200,00 грн. - повернення попередньої оплати за непоставлений Товар в кількості 11 тон; 871,20 грн. - пеня за несвоєчасну поставку 11 тон аміачної селітри вартістю 79200,00 грн., нарахована з 25.03.2017 р. по 19.05.2017 p.; 1594,85 грн. - проценти за користування коштами ТОВ "Скіфія" в сумі 79200,00 грн. у період з 25.03.2017 р. по 19.05.2017 р. Претензія була отримана відповідачем 25.05.2017р., що підтверджується копією поштового повідомлення, який наявний в матеріалах справи.

Станом на 25.07.2017 доказів реагування на вищезазначені клопотання та претензію відповідачем до суду не подано.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд апеляційної інстанціїї дійшов наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання в силу вимог ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З аналізу статті 610 ЦК України вбачаеться, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи, клегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне, що відповідач доказів здійснення поставки товару відповідно до умов вищевказаного договору не надав.

Згідно положень ст.216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ч.3 cт. 612 ЦК України, ч.2 ст.220 ГК України якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до положень ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

За правилами ст.615 ЦКУ у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання, Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

Статтею 651 ЦК України визначено, що розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що не поставка Постачальником Покупцю Товару у кількості 11 тон вартістю 79200,00 грн. у встановлений строк (до 24.03.2017), який одержав суму попередньої оплати за нього, призвела до істотного порушення умов Договору, оскільки при укладенні з Відповідачем Договору Позивач розраховував на належне виконання Відповідачем зобов'язань відповідно до умов Договору та вимог чинного законодавства України, то вимога позивача про розірвання Договору є правомірною та обґрунтованою, тому підлягає задоволенню.

Відповідно до умовам п. 5.1. Договору у випадку несвоєчасної поставки Товару Покупцю Постачальник сплачує пеню в розмірі 0,02 % від вартості несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення поставки.

Позивачем відповідачу нарахована пеня за період з 25.03.2017 по 25.07.2017 в розмірі 5.29 грн. Яка вірно задоволена судом першої інстанції.

Згідно п.3 ст.693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти та відповідно до статті 536 ЦК України від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

З аналізу норм які викладені в ст.1048,1054,1057 ЦК України вбачається, що оскільки Договором не обумовлений розмір процентів, за користування чужими грошовими коштами позивач просить їх розмір визначити нарівні облікової ставки Національного банку України.

Також позивачем заявлені вимоги,щодо стягнення процентів, нарахованих на суму попередньої оплати суд.

Частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов'язання.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною 3 статті 693 ЦК України, згідно з якою на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Відповідно до ст. 536 ЦК України вбачається, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Виходячи з суті спору вбачається, що стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав, а саме повернення сплаченого авансу за непоставлений товар (селітру аміачну).

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України.

На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 ЦК України від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що умовами Договору розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами не передбачено.

З вищевикладеного вбачається, доводи позивача про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень, передбачених статтями 1048, 1054, 1057 ЦК України, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи відповідача,стосовно того, що судом першої інстанції не враховано, що вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною цього договору, суди мають встановити не лише наявність такого порушення, а й наявність шкоди, завданої цим порушення другою стороною яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, як безпідставні та необґрунтовані, оскільки матеріалами справи підтверджено до договір між позивачем та відповідачем був підписаний на 306 тон аміачної селітри на суму 2 203 200,00 грн., позивачем ці кошти було перераховано в повному об'ємі, що підтверджується платіжним дорученням № 50 від 23.01.2017р., що свідчить про повне виконання своїх собов'язань позивачем за зазначеним договором. Однак відповідачем товар не поставно у розмірі узгодженому договором, виходячи з цього вбачається, що позивач при укладанні договору розраховував на товар саме в об'ємі 306 тон, але 11 тон недоотримав. Що призвело до порушення його прав на отримання результатів на які він розаховував.

Підсумовуючи вищенаведене, приймаючи до уваги, що за приписами ст. ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись чинним законодавство України, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Скіфія" в розмірі 79200,00 грн. попередньої оплати за не поставлений товар на підставі договору поставки №ТОР15/17 СЗ від 20.01.2017р. та в розмірі 5,29 грн. пені.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, а тому рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "УкрАгроНПК" на рішення Господарського суду Черкаської області від 19.10.2017р. у справі №925/1086/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 19.10.2017р. у справі №925/1086/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №925/1086/17 повернути до Господарського суду Черкаської області .

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді С.Р. Станік

А.Г. Майданевич