РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2017 р. Справа № 902/375/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Бучинська Г.Б.

суддів Петухов М.Г.

при секретарі судового засідання Вох В.С.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 особа-підприємець ОСОБА_2 на рішення господарського суду Вінницької області від 28.09.17 р.

у справі № 902/375/17 (суддя Нешик О.С. )

позивач ОСОБА_3 господарство "Україна"

відповідач ОСОБА_1 особа-підприємець ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_1 особа - підприємця ОСОБА_4

про стягнення 137 386,16 грн збитків

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_2 ( особисто), ОСОБА_5І.( пред. дов у справі)

третя особа - не з"явився

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.Заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 28.09.2017 року у справі № 902/375/17 (суддя Нешик О.С.) позовні вимоги Фермерського господарства "Україна" до ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_1 особа - підприємець ОСОБА_4 про стягнення 137 386,16 грн збитків задоволені частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (21000, м.Вінниця, ОСОБА_6, 54, кв.25) на користь фермерського господарства "Україна" (22511, Вінницька область, Липовецький район, с.Стара Прилука, вул.Островського, 29; ) 113600,00 грн основного боргу; 915,02 грн 3% річних та 1717,73 грн судового збору.

В позові в частині стягнення 1331,60 грн- 3% річних та пені відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд керувався ст.ст. 509,526,ч.1 ст. 546,547, 549, 551, 611,п.2 ст. 625, 629, 909, 920, 924 Цивільного кодексу України, ст.ст. 216,ч.4 ст. 231, 307, ч.3 ст. 314 Господарського кодексу України та прийшов до висновку, що відповідач в силу вимог ч.2 ст.530 ЦК України повинен був виконати грошове зобов'язання стосовно відшкодування вартості втраченого вантажу (сплати грошових коштів у розмірі 113600,00 грн) до 03.01.2017 року. Також на думку суду першої інстанції, позивачем правомірно нараховано до стягнення 3% річних в розмірі 915,02 грн за період з 03.01.2017 по 10.04.2017, а у зв'язку з невірним визначенням початку прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання (визначення періоду, за який нараховано 3% річних) відсутні правові підстави до стягнення 1331,60 грн 3% річних. В частині стягнення пені за невчасне відшкодування вартості втраченого вантажу відмовлено , оскільки договором між сторонами не передбачено таке стягнення.

Не погодившись з постановленим рішенням, ФОП ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, серед іншого, вказує, що суд першої інстанції свідомо залишив без уваги умови Договору поставки № 899 від 13.08.2016 року, укладеного між ФОП ОСОБА_4 та ФГ "Україна"( п.п.2.7,2.8), згідно яких вбачається, що транспортний засіб для перевезення вантажу надає не ФГ "Україна" , а ФОП ОСОБА_4, до якого переходять усі ризики втрати товару . Крім того, суд не врахував відсутність довіреності на отримання товару, зокрема довіреність від 13.08.2016 уповноважувала ОСОБА_7 отримати товар не 13.08.2017 р. , а 15.08.2016р.

На думку апеллянта, ФОП ОСОБА_2 не порушив жодних прав ФГ "Україна", крім того, вважає, що місцевим судом не взято до уваги те, що 13.08.2016 року між ФОП ОСОБА_4 та ФГ "Україна" було підписано видаткову накладну №УК-0002350 від 13.08.2016 року, в якій місцем зберігання товару визначено ОСОБА_8

Апелянт вважає, що господарським судом Вінницької області порушено положення ст. 32, 33, 34, 36 ГПК України, оскільки в основу оскаржуваного рішення судом покладено неналежні та недопустимі докази, зокрема копію Договору-заявки №8 про надання транспортно-експедиційних послуг від 13.08.2016 року , відсутність оригіналу якого підтвердила сторона позивача, письмові пояснення працівників ФГ Україна, які не брали участі в судовому процесі, письмові пояснення ФОП ОСОБА_4 від 29.05.2017 року, існування якого судом навіть не перевірялося.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, незважаючи на відсутність оригіналу Договору-заявки №8 про надання транспортно-експедиційних послуг від 13.08.2016 року та заперечень відповідача щодо нікчемності даного договору, внаслідок його не укладення, та відсутності підписів на товарно-транспортній накладній №УК-0002865 від 13.08.2016 року. Також вважає, що судом було безпідставно застосовано норми матеріального права, зокрема ст. ст. 526, 629, 909, 920, 924 ЦК України та ст. ст. 307, 314 ГК України.

Просить скасувати повністю рішення господарського суду Вінницької області від 28 вересня 2017 року по справі №902/375/17 за позовом фермерського господарства Україна до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення 137386,16 гривень збитків та прийняти нове рішення про відмову у задоволені позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач, серед іншого, вказує, що 13 серпня 2016 року ФОП "ОСОБА_2А.", уклавши договір - заявку № 8 про надання транспортно-експедиційних послуг із ФГ Україна на підставі товарно-транспортної накладної № УК-0002865 від 13.08.2016 і видаткової накладної № УК-0002350 від 13.08.2016, отримав від ФГ Україна вантаж борошна пшеничного вищого ґатунку в кількості 20000 кг та борошна пшеничного першого ґатунку в кількості 2000 кг, загальною вартістю 113 600 (сто тринадцять тисяч шістсот) грн. для доставки ФОП ОСОБА_4 В цей же день даний вантаж борошна був завантажений в належний на праві власності ОСОБА_2 автомобіль марки "КАМАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричеп, реєстраційний номер НОМЕР_2 і вивезений ним з території ФГ "Україна" для доставки його 15 серпня 2016 року в смт. Берегомет Чернівецької області, згідно укладеного договору поставки № 89 від 13.08.2016 між ФГ "Україна", в особі його голови ОСОБА_9, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4. 15 серпня 2016 року вищевказаний вантаж пшеничного борошна до ФОП ОСОБА_4М за адресою: Чернівецька область, Вижницький район, смт. Берегомет, вул. Центральна, буд. 129 доставлений не був. До теперішнього часу вантаж пшеничного борошна в загальній кількості 22 000 кг до Вантажоодержувача - ФОП ОСОБА_4 не поставлений та до ФГ Україна не повернутий.

Крім вказаних товарно-транспортних накладних та договорів суду були надані пояснення працівників ФГ "Україна", які прямо вказали на отримання 13.08.2016 ОСОБА_2 від ФГ "Україна" вантажу пшеничного борошна в загальній кількості 22 000 кг для доставки ФОП "ОСОБА_4М."; підписання ним товарно-транспортних документів і договору-заявки № 8; надані розпорядження на завантаження № УК-0003293 від 13.08.2016, журналу видачі за період із 16.03.2016 по 28.02.2017 щодо зважування саме належного ОСОБА_2 автомобілю марки "КАМАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепу, реєстраційний номер НОМЕР_2; відеозапис безпосереднього завантаження 13.08.2016 вказаного автомобіля і напівпричепу в присутності ОСОБА_2

З даних доказів наявно і беззаперечно видно про укладення між ФГ "Україна" із ФОП "ОСОБА_2А." угоди про надання транспортно-експедиційних послуг та отримання на їх підставі вантажу пшеничного борошна в загальній кількості 22 000 кг. для доставки ФОП ОСОБА_4

Виходячи із товарно-супровідних документів та договору-заявки № 8 від 13.08.2016 про надання транспортно-експедиційних послуг вантаж пшеничного борошна в загальній кількості 22 000 кг повинен був бути доставлений ОСОБА_2 15.08.2016 до ФОП ОСОБА_4 за адресою: Вижницький район, смт. Берегомет.

Тому, заява скаржника в апеляційній скарзі про отримання товару ФОП ОСОБА_4 13.08.2016 не відповідає дійсності.

Просить рішення суду у даній справі залишити без змін,а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Від третьої особи ФОП ОСОБА_4 відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що відповідно до ч.2 ст. 96 ГПК України не перешкоджає розгляду справи .

У судовому засіданні апелянт та його представник повністю підтримали вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у ній.

Крім того, 30 листопада 2017 року, в ході судового засідання в режимі відеоконференції по справі, представником апелянта було заявлено усне клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи з підстав, які мали місце під час призначення експертизи в суді першої інстанції.

Представник позивача проти задоволення клопотання заперечив.

В судовому засіданні 14.12.2017 року представник ФГ "Україна" не зявився, проте подав письмові заперечення щодо призначення судової експертизи.

Так вказує, що 30 травня 2017 року ухвалою суду першої інстанції призначалась судова почеркознавча експертиза, проведення якої було доручено Вінницькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. Даною ухвалою суд призначив судову почеркознавчу експертизу за клопотанням ОСОБА_2

11 липня 2017 року ухвалою суду першої інстанції відповідача, як ініціатора призначення експертизи, було зобов'язано оплатити судову почеркознавчу експертизу. Разом з тим, 28 вересня 2017 року, в ході судового засідання, ОСОБА_2 відмовився від проведення та оплати судової почеркознавчої експертизи.

Також просить врахувати, що при визначенні наявності або відсутності підстав для призначення судової експертизи суди не повинні ігнорувати позицію осіб, які беруть участь у справі.

Крім того вказав, що договір-заявка № 8 від 13.08.2016 про надання транспортно-експедиційних послуг, укладений між ФГ "Україна" і ФОП "ОСОБА_2А.", укладений на підставі вільного волевиявлення обох сторін із дотриманням всіх істотних вимог. Це підтверджується товарно-транспортною накладною № УК-0002865 від 13.08.2016. Відповідно до ст. 307 Господарського кодексу України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

На підставі цього заперечує проти призначення судової почеркознавчої експертизи по справі, так як суд призначає експертизу для з'ясування обставин, що мають значення для справи, а в цій справі даний факт є з'ясованим, так як Відповідач завантажив у належний йому автотранспорт 22 тони борошна пшеничного, отримав на нього товарно-супровідні документи і вивіз його з території ФГ "Україна".

Просив відмовити в задоволенні клопотання про призначення експертизи.

В судовому засіданні 14.12.2017 року апелянт та його представник підтримали клопотання про призначення судової експертизи.

Представник ФГ "Україна" в судове засідання не з"явився, проте подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв"язку з хворобою.

Розглянувши заявлені клопотання, колегія суддів вважає за необхідне відзначити наступне.

Щодо клопотання про призначення експертизи судова колегія апеляційної інстанції прийшла до висновку, що зазначене клопотання не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України Про судову експертизу.

Проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України "Про судову експертизу" (далі - Закон). Особа, яка проводить судову експертизу (далі - судовий експерт) користується правами і несе обов'язки, зазначені у статті 31 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" № 4 від 23.03.2012 р., відповідно до статті 1 Закону судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Пунктом 12 зазначеної постанови визначено, що господарським судам необхідно також враховувати, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

З огляду на зазначені норми чинного законодавства, колегія суддів відзначає, що посилання апелянта та його представники про необхідність призначення судової експертизи з метою визначення підписанта договору-заявки №8 про надання транспортно-експедиційних послуг є безпідставними з огляду на предмет та підставу позову (стягнення збитків).

Крім того, як вбачається зі змісту апеляційної скарги, так і судовому засіданні 30 листопада 2017 року апелянт погодився, що він дійсно перевозив товар, отриманий 13.08.2016 у ФГ "Україна".

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Аналогічна теза викладена у ч. З ст. 60 ЦПК України , відповідно якої доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Тому, обставина отримання ФОП ОСОБА_2 від ФГ Україна вантажу пшеничного борошна для доставки ФОП ОСОБА_4 є обставиною, яка не заперечується сторонами.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не вбачає правових підстав для задоволення клопотання про призначення судової експертизи.

Щодо клопотання представники позивача про відкладення розгляду справи, колегія суддів відзначає таке.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

За змістом правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної в п.3.9.2 постанови № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. При цьому неявка у судове засідання однієї з сторін, належним чином повідомленої про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 ГПК України (п.3.12 постанови).

Крім того, процесуальне законодавство не обмежую юридичну особу щодо направлення будь-якого представника для здійснення представництва.

З огляду на таке, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для відкладення розгляду справи.

Третя особа ФОП ОСОБА_4 в судове засідання не зявився , про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та заздалегідь.

Численними рішеннями Європейського суду з прав людини у справах проти України визнано порушення пункту 1 статті 6 Право на справедливий суд Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що, зокрема, полягало у тому, що національними судами не забезпечено розгляд справи заявника в розумний строк через затримки у провадженні, в основному з вини судів першої інстанції.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обовязок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) від 07.07.1989).

Оскільки у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, позивачем та третьою особою не надано доказів в підтвердження поважності причин їх неявки в судове засідання, справа розглядається відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України без явки їх представників за наявними матеріалами.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 13.08.2016 між фермерським господарством "Україна" (Вінницька обл., Липовецький район, с.Стара Прилука) (постачальник) та фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 (Чернівецька обл., Вижницький район, смт Берегомет) (покупець) було укладено договір поставки №89, відповідно до п.1 якого, постачальник зобов'язується передати у власність покупця товар - продукцію переробки пшениці, а покупець зобов'язується оплатити товар та прийняти його на умовах згідно договору (а.с.12).

Відповідно до п.1.2. договору, кількість, ціна, асортимент товару узгоджуються сторонами та вказуються у рахунку-фактурі та видатковій накладній на кожну відповідну партію товару.

В свою чергу, 13.08.2016 між фермерським господарством "Україна" (надалі - вантажовідправник, позивач) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (надалі - перевізник, відповідач) було підписано договір-заявку №8 про надання транспортно-експедиційних послуг (надалі -договір) по перевезенню вантажу борошна пшеничного вищого та першого ґатунків в загальній кількості 22 т (а.с.13).

Згідно даного договору-заявки №8 відповідач повинен був доставити вантаж 15 серпня 2016 року в смт Берегомет Чернівецької області.

Додатковими умовами до вказаного договору сторони визначили, що перевізник зобов'язується вчасно надати автомобіль і доставити вантаж до місця розвантаження в обумовлений строк. Інформувати замовника про вимушені затримки (погодні умови) транспортного засобу та інші непередбачені обставини, що перешкоджають своєчасній доставці вантажу.

Згідно товарно-транспортної накладної (далі ТТН) №УК-0002865 (а.с.14), 13.08.2016 позивач в пункті навантаження с.Стара Прилука Липовецького району Вінницької області ввірив відповідачу вантаж борошна пшеничного вищого ґатунку в кількості 20000 кг та борошна пшеничного першого ґатунку в кількості 2000 кг загальною вартістю 113600,00 грн, які були завантажені в автомобіль марки "КАМАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_3 та напівпричіп, реєстраційний номер АВ1577XT.

Колегія суддів зауважує, що факт завантаження товару на транспортний засіб відповідача останнім не заперечувався ні в суді першої інстанції , ні під час апеляційнго перегляду справи.

В свою чергу, згідно договору поставки №89 від 13.08.2017, договору-заявки №8 від 13.08.2016 , товарно-транспортної накладної №УК-0002865, видаткової накладної №УК-0002350 від 13.08.2016, вантаж борошна загальною кількістю 22 т вартістю 113600,00 грн відповідач повинен був доставити в пункт розвантаження за адресою: 59233, Чернівецька область, Вижницький район, смт Берегомет, вул.Центральна, буд.129.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, вищевказаний вантаж до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 доставлений не був та до фермерського господарства "Україна" не повертався.

Крім того, третя особа ФОП ОСОБА_4 в своїх письмових поясненнях від 29.05.2017 вказав, що придбана ним продукція переробки пшениці відповідно до договору №89 від 13.08.2017, яка мала бути доставлена перевізником ФОП ОСОБА_2 15.08.2017, проте у обумовлену дату не доставлена.

16 листопада 2016 року позивач, відповідно до вимог ст.315 ГК України, ч.1 ст.925 ЦК України та пп. 16.2 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, надіслав відповідачу претензію №712, якою повідомив останнього про факт невиконання ним обов'язку щодо доставки ввіреного йому товару.

В подальшому фермерське господарство "Україна" звернулось до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 з вимогою про сплату боргу в розмірі 113600,00 грн. Даний лист вручений 26.12.2016 особисто відповідачу, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення за №325 (а.с.16-17,т.1).

Разом з тим, як вбачається з матеріалами справи, станом на день подання позову до суду відповідач вищевказаний вантаж пшеничного борошна в загальній кількості 22000 кг на загальну суму 113600,00 грн ні позивачу, ні отримувачу - ФОП ОСОБА_4 не поставив та відповіді на претензію щодо повернення боргу, не надав.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 30.05.2017 у даній справі, судом першої інстанції призначалась судова почеркознавча експертиза, оскільки відповідач заперечив факт підписання з позивачем договору заявки №8 від 13.08.2016 заперечив.

Однак дана експертиза не була проведена в зв'язку з відсутністю оплати експертних послуг відповідачем - ФОП ОСОБА_2

Аналізуючи зазначені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Так, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 909 Цивільного кодексу України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст.307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, за умовами укладеного між сторонами договору перевезення вантажу від 13.08.2016 одна сторона (перевізник ФОП ОСОБА_2А.) зобов'язався доставити 15.08.2016 довірений їй другою стороною (відправником фермерським господарством "Україна") вантаж до пункту призначення (смт.Берегомет Чернівецької області) та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві).

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження доставки вантажу до місця розвантаження у передбачені договором №8 від 13.08.2016 строки. Як вірно зауважив суд першої інстанції, в порушення умов договору відповідачем не було надано інформації щодо вимушеної затримки перевезення вантажу чи будь-які інші форс-мажорні обставини, а тому в силу положень Цивільного кодексу України даний вантаж вважається втраченим.

В свою чергу, статтею 920 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до статті 924 цього Кодексу перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Отже вказаною нормою закладений принцип винності в разі відповідальності перевізника за втрату, нестачу, псування й ушкодження вантажу, який є загальним для всіх видів транспорту. Перевізник несе відповідальність за нестачу, втрату, псування й ушкодження вантажу лише у випадках, коли він винен у несхоронності вантажу. При цьому обов'язок доведення своєї невинуватості лежить на ньому.

Таким чином, відповідальність перевізника побудована за принципом вини і діє, як правило, презумпція вини зобов'язаної сторони.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 907/939/14, від 03 серпня 2016 року у справі № 918/1094/15.

Крім того, слід зауважити, що перевізник несе відповідальність, якщо не доведе, що втрата, псування й ушкодження вантажу відбулися внаслідок обставин, яким він не міг запобігти чи усунення яких від нього не залежало, зокрема внаслідок вини перевізника чи відправника вантажу; особливих природних властивостей перевезеного вантажу; недоліків тари й пакування, яких не можна було встановити шляхом зовнішнього огляду при прийманні вантажу до перевезення й інших обставин, передбачених законом.

Із зазначеного вбачається, що перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу у випадках, коли причиною його незбереження була непереборна сила. Втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу внаслідок випадку, що не підлягає під визначення непереборної сили, відповідно до частини першої статті 924 ЦК України не звільняють перевізника від відповідальності за незбереження вантажу.

З огляду на зазначені норми чинного законодавства, судова колегія констатує, що законодавець покладає на перевізника обов'язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу.

Перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини (ч.1 статті 314 ГК України).

Згідно ч.3 ст.314 Господарського кодексу України, у разі втрати вантажу перевізник відповідає перед замовником в розмірі вартості втраченого вантажу.

Враховуючи наявні матеріали справи, відповідач прийняв вантаж до перевезення без зауважень та заперечень, а тому з моменту прийняття без будь-яких зауважень вантажу до перевезення, відповідальність за його схоронність до моменту передання вантажоодержувачу несе саме перевізник, в даному випадку фізична особа-підприємець ОСОБА_2.

В свою чергу апелянт( перевізник) ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду справу не довів, що втрата вантажу сталась внаслідок обставин, яким він не міг запобігти.

Таким чином, колегія суддів зауважує, що силу положень ст.924 ЦК України, ст.314 ГК України ФГ « Україна « підставно звернувся з позовом до суду , оскільки ФОП ОСОБА_4 за товар не розрахувався , а у перевізника виник обов'язок перед позивачем стосовно відшкодування вартості втраченого вантажу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 статті 224 ГК України передбачено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

Згідно з ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

За ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Розмір збитків,завданих втратою вантажу , підтверджується наявними в матеріалах справи товарно-транспортною накладною від 13 серпня 2016 р.,видатковою накладною № УК-0002350 від 13 серпня 2016 р.,з яких вбачається ,що вартість борошна пшеничного становит 113600 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції , що позовні вимоги що до стягнення вартості втраченого вантажу у розмірі 113 600,00 грн з ФОП ОСОБА_2 на користь ФГ « Україна» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача на його користь 3% річних, що нараховані за період з 13.08.2017 по 10.04.2017 у розмірі 2246,62 грн, та пені у розмірі 21 539,54 грн, колегія суддів зауважує таке.

Так, згідно з частиною першою статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Аналогічна норма міститься у ч.4 ст.231 ГК України, згідно якої у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Враховуючи, що пеня як різновид неустойки є одним із видів забезпечення виконання зобов'язання, що передбачено ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України, правочин щодо неустойки повинен був бути вчинений у письмовій формі.

З огляду на те, що ні законом, ні договором між сторонами не передбачено право на нарахування пені за невчасне відшкодування вартості втраченого вантажу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав до її стягнення.

В частині стягнення 3% річних, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанціїпро їх часткове стягнення , з наведених нижче підстав .

Так, пунктом 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки в силу приписів,передбачених ч.2 ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором, станом на день подачу позову у відповідача не існувало грошового зобов"язання перед позивачем, а тому не існувало строку його виконання та факту прострочення у період 13.08.2017 по 10.04.2017 року, колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку, що в частині стягнення 3% річних слід відмовити повністю за безпідставністю.

В свою чергу доводи апелянта про те, що він не наймався перевізником вказаного вантажу і договір перевезення не укладав і не підписував, як і супутні товарно-супровідні документи- є безпідставними та не підтверджені доказами.

Так, згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Крім того, як зазначалось вище, згідно товарно-транспортної накладної №УК-0002865 від 13.08.2016р. видаткової накладної № УК-0002350 від 13.08.2016; договору № 89 від 13.08.2016р., укладеного між ФГ Україна і ФОП ОСОБА_4, договору-заявки № 8 від 13.08.2016 про надання транспортно-експедиційних послуг вбачається, що апелянт (перевізник) є водієм - перевізником 22 тон борошна пшеничного вартістю 113 600 грн., яке він отримав 13 серпня 2016 року у ФГ Україна та повинен був доставити 15 серпня 2016 року покупцю ФОП ОСОБА_4 ,розташованому в смт. Берегомет Чернівецької області.

Таким чином, колегія суддів констатує, що доводи апелянта в цій частині, з огляду на наявні в матеріалах справи докази та усе вищеописане у даній судовій постанові є безпідставними, спростовуються даними доказами і вищевказаними в постанові обставинами, а тому до уваги Рівненським апеляційним господарським судом не беруться.

З огляду на вищенаведене судова колегія відзначає, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги господарського судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 4 ГПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

В свою чергу, рішення господарського суду Вінницької області від 28.09.2017 р. у вказаній справі в силу п.4 ч.1 ст. 104 ГПК України у зв"язку з неправильним застосуванням норм матеріального права слід скасувати в частині стягнення 3% річних та судового збору.

На підставі ч.5 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на сторін спору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103-105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 особи - підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Вінницької області в частині стягнення 3% річних всього - 2246,62 грн. та судового збору скасувати.

3. Прийняти в цій частині нове рішення , яким в стягненні 3% річних в розмірі 2246,62 грн. відмовити.

Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

"Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (21000, м.Вінниця, ОСОБА_6, 54, кв.25) на користь фермерського господарства "Україна" (22511, Вінницька область, Липовецький район, с.Стара Прилука, вул.Островського, 29; ) 113 600,00 грн. основного боргу та судовий збір - 1703,86 грн.

В позові в частині стягнення 3% річних та пені відмовити.

4. Стягнути з фермерського господарства "Україна" (22511, Вінницька область, Липовецький район, с. Стара Прилука, вул.Островського, 29; ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (21000, АДРЕСА_1) судовий збір за подачу апеляційної скарги 18,14 грн.

5. На виконання означеної постанови господарському суду Вінницької області видати судові накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Петухов М.Г.