ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2017 р. Справа № 911/3282/17

Господарський суд Київської області у складі судді Саванчук С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Нотапс»,

03187, м. Київ, вул. Академіка Заболотного, 38, оф. 23

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП»,

08633, Київська обл., Васильківський р-н, с. Мархалівка, вул. Комсомольська, 22

2) Фізичної особи-підприємця Романенка Геннадія Вікторовича,

АДРЕСА_1

про стягнення 25534,25 грн.

за участю представників:

позивача - не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином;

відповідача 1- не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином;

відповідача 2- не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином.

Обставини справи:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Нотапс" (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» (далі - відповідач 1) та до Фізичної особи-підприємця Романенка Геннадія Вікторовича (далі - відповідач 2) про солідарне стягнення з відповідачів 3103,40 грн. 3% річних та 22430,85 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем 2 рішення господарського суду Одеської області у справі №916/3957/14 від 24.11.2014 та договором поруки від 14.04.2015 №14-04-2015, відповідно до якого відповідач 1 поручається перед позивачем за виконання відповідачем 2 грошового зобов'язання щодо сплати 3% річних та інфляційних втрат у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем 2 зобов'язання за вищевказаним рішенням.

Крім того, заявлено про солідарне стягнення з відповідачів судових витрат позивача, пов'язаних з поданням даного позову: 2000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката та 1600,00 грн. судового збору.

Ухвалою господарського суду Київської області від 08.11.2017 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 21.11.2017.

Через канцелярію суду (вх.№23877/17 від 13.11.2017) надійшли додаткові документи від позивача, які залучені до матеріалів справи.

Через канцелярію суду (вх.№24565/17 від 20.11.2017) надійшло додаткове обґрунтування позовних вимог від позивача.

У судове засідання 21.11.2017 представник позивача з'явився, позов підтримав повністю, представники відповідача 1 та відповідача 2 не з'явились, розгляд справи відкладено на 05.12.2017.

Через канцелярію суду (вх.№24726/17 від 22.11.2017) надійшли додаткові документи від позивача, які залучені до матеріалів справи.

У судове засідання 05.12.2017 представник позивача з'явився, позов підтримав повністю, представники відповідача 1 та відповідача 2 не з'явились, розгляд справи відкладено на 12.12.2017.

У судове засідання 12.12.2017 представники позивача, відповідача 1 та відповідача 2 не з'явились, хоча належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, від позивача надійшло клопотання (вх№26535/17 від 12.12.2017) про розгляд справи в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами без участі представників позивача.

Відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Представники відповідача 1 та відповідача 2 у жодне з судових засідань у даній справі не з'явились, відзивів чи доказів у справі суду не надали, про судові засідання повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень Публічного акціонерного товариства «Укрпошта», відповідно до яких ухвалу суду вручено відповідачу 1 - Товариству з обмеженою відповідальністю «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» та повернуто без вручення відповідачу 2 - Фізичній особі-підприємцю Романенку Геннадію Вікторовичу, у зв'язку з тим, що за вказаною адресою відповідач 2 не проживає.

При цьому, суд вважає належним повідомлення відповідача 2 про судові засідання у справі, з огляду на таке.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 14.11.2017 №9, що здійснений за запитом суду, адреса місцезнаходження відповідача відповідає тій, що зазначена в позовній заяві і на яку направлялися ухвали господарського суду: 74402, Херсонська обл., Верхньорогачицький р-н, смт Верхній Рогачик, вул. Невського, 56.

За приписом пункту 10 частини 2 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про місце проживання фізичної особи-підприємця.

Відповідно до статті 10 вказаного Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

З огляду на вказані положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача 2 про розгляд справи щодо нього у господарському суді.

При вирішенні питання щодо належного повідомлення відповідача 2 судом також враховано правову позицію, викладену в абзаці 2 підпункту 3.1. пункту 3., підпункті 3.9.1. пункту 3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Враховуючи те, що неявка представників відповідачів у судове засідання та неподання відповідачами письмових відзивів на позов не перешкоджає розгляду справи по суті, матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні та з урахуванням задоволення клопотання позивача щодо розгляду справи без участі його представника, суд вважає за можливе розглянути позов за відсутності представників сторін, за наявними у справі матеріалами згідно з вимогами статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 12.12.2017 оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд -

встановив:

Рішенням господарського суду Одеської області у справі №916/3957/14 від 24.11.2014 на користь позивача солідарно стягнуто з відповідача 2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «СОВАГРО» 3000,00 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами та стягнуто 33004,57 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами з відповідача 2.

Вказане рішення суду, на час звернення позивача з позовом у даній справі, не виконане, що підтверджується наданими до матеріалів справи позивачем відомостями зі зведеного виконавчого провадження №49092045, відповідачами вказане не заперечене.

У зв'язку з наявністю зобов'язання відповідача 2 з рішення суду, позивачем нараховані інфляційні втрати та 3 % річних на підставі статті 625 Цивільного кодексу України за період прострочення, що обраховується з наступного дня після набранням рішенням суду законної сили - 08.12.2014, відтак, 3 % річних заявлені за період з 09.12.2014 по 27.10.2017, а інфляційні втрати - з грудня 2014 року по вересень 2017 року.

Позовні вимоги до відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» обґрунтовані укладенням між відповідачем 1 та позивачем договору поруки від 14.04.2015 №14-04-2015 (далі - Договір поруки), відповідно до якого відповідач 1 поручився перед позивачем за виконання відповідачем 2 на користь позивача грошового зобов'язання зі сплати 3% річних та інфляційних втрат у зв'язку з неналежним виконанням рішення господарського суду Одеської області у справі №916/3957/14 від 24.11.2014.

Відповідно до пункту 3.1. Договору поруки, відповідальність відповідача 1 як поручителя перед позивачем як кредитором обмежується сплатою розміру 3% річних та інфляційних втрат у сумі 30000,00 грн.

Згідно з статтею 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником; порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі, а відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Зважаючи на положення Договору поруки та статей 553, 554 Цивільного кодексу України суд розглядає справу щодо солідарного стягнення з відповідачів заявлених позовних вимог.

Позивач обґрунтовує наявність права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму відсотків за користування чужими грошовими коштами, що стягнуті на його користь з відповідача 2 за рішенням суду, положеннями Цивільного кодексу України, правовими позиціями, що викладені у постанові пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 №14, рішеннями судів у подібних справах, а також правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у його постановах, прийнятих щодо подібних до даної справи правовідносинах, які підлягають врахуванню у даній справі на підставі статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України.

Суть позиції позивача зводиться до такого.

Грошове зобов'язання - це зобов'язання боржника заплатити кредиторові певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України, частиною 5 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України сум.

За результатами розгляду матеріалів справи в їх сукупності, аналізу положень чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду України у практиці застосування статті 625 Цивільного кодексу України, з урахуванням правових позицій, що викладені у постанові пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 №14, суд дійшов наступних висновків у даній справі щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму відсотків за користування чужими грошовими коштами, що стягнуті за рішенням господарського суду.

Сплата заявлених до стягнення сум здійснюється на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, частиною 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а у частині 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Для застосування статті 625 Цивільного кодексу України необхідно з'ясувати чи підлягає вона застосуванню у спірних правовідносинах сторін згідно з фактичними обставинами справи.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 Цивільного кодексу України, відтак, в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

При цьому, суд вважає помилковим твердження позивача про те, що зобов'язання за невиконання якого ним нараховані 3% річних та інфляційні втрати, виникло з рішення суду, вказане зобов'язання виникло з договору поставки на умовах товарного кредиту від 02.04.2009 №ТК020409/4, на підставі пункту 8.5. якого господарський суд Одеської області в рішенні у справі №916/3957/14 від 24.11.2014 дійшов висновку, що сторонами договору погоджено сплату процентів за користування чужими грошовими коштами. З прийняттям рішення суду правова природа зобов'язання між сторонами не змінилась.

Одночасно, суд погоджується з позицією позивача про те, що відповідно до вимог статті 599 Цивільного кодексу України, з прийняттям рішення господарського суду про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано, зобов'язання не припиняється.

Відтак, визначальним при розгляді даної справи є те, чи являється сплата процентів за користування чужими грошовими коштами грошовим зобов'язанням в розумінні частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, з тим, щоб за його невиконання підлягала застосуванню відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки не підлягають стягненню суми на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, які нараховані за невиконання боржником рішення, ухваленого не щодо грошового зобов'язання.

Відповідно до рішення господарського суду Одеської області у справі №916/3957/14 від 24.11.2014, судом встановлена наявність основної заборгованості з оплати товару та нараховані покупцю за прострочення сплати платежу за договором постачальнику проценти за користування чужими грошовими коштами від простроченої суми, що передбачені статтею 536 Цивільного кодексу України.

Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11).

Відтак, суми, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України мають нараховуватись на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо в обов'язкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів.

З рішення господарського суду Одеської області у справі №916/3957/14 від 24.11.2014, що наданий позивачем як підстава позову у даній справі в порядку частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, не вбачається, що стягнуті за ним суми входять до складу грошового зобов'язання сторін.

Позивачем наводяться аргументи того, що заявлені ним до стягнення 3% річних та інфляційні втрати входять до складу грошового зобов'язання, натомість, з огляду на предмет і підстави позову у даній справі доведенню підлягає чи входять до складу грошового зобов'язання проценти за користування чужими грошовими коштами, передбачені статтею 536 Цивільного кодексу України, оскільки саме на них нараховані заявлені до стягнення суми.

Проценти, передбачені статтею 536 Цивільного кодексу України - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими тощо, підставою для застосування до правовідносин сторін статті 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або законом.

При цьому, судом враховано правову позицію, що викладено у постанові пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 №14.

Зважаючи на вказане, суд дійшов висновку, що заявлені до стягнення 3% річних та інфляційні втрати можуть нараховуватись на основне зобов'язання відповідача 2, яке являється грошовим, а не на проценти, що вже нараховані на суму основного зобов'язання у зв'язку з його простроченням.

При розгляді даної справи судом враховані правові позиції, що викладені в Аналізі Верховним Судом України практики застосування статті 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві.

Висновки суду у даній справі не суперечать наведеним позивачем положенням Цивільного кодексу України, правовим позиціям, що викладені у постанові пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 №14 та правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у його постановах.

Інші доводи позивача, що наведені ним у позовній заяві, додатковому обґрунтуванні позовних вимог, усних поясненнях представника у судових засіданнях, а також надані ним до матеріалів справи документи не спростовують вищевикладених висновків суду.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про повну відмову у задоволенні позову.

Заявлені у справі судові витрати позивача, що складаються з 2000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката та 1600,00 грн. судового збору, відповідно до частин 1, 5 статті 49 статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 4, 22, 32, 33, 36, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено 18.12.2017.

Суддя С.О. Саванчук