РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2017Справа №910/20989/17
за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

до Комунального підприємства "Господар" Дарницького району міста Києва

про стягнення 499 675,05 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Драчова М.С. (довіреність)

від відповідача: Гришель С.О. (довіреність)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Господар" Дарницького району міста Києва (відповідач) про стягнення 499 675,05 грн., з яких 457450,15 грн. інфляційні втрати та 42224,90 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання за договором № 03991/1-5-09 на послуги водопостачання та водовідведення від 11.12.1996, яке встановлено рішеннями господарських судів у справі № 26/205-37/538-2012.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2017 порушено провадження у справі № 910/20989/17 та призначено її до розгляду на 14.12.2017

13.12.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що вимога про сплату інфляційних нарахувань та річних може бути заявлена лише як невід'ємна частина вимоги про сплату основного боргу. Вимога про сплату суми основного боргу була предметом розгляду у справі № 26/205-37/538-2012, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

У судовому засіданні 14.12.2017 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, надав письмові пояснення по справі та щодо оплати у розмірі 494,68 грн., яка здійснена в рахунок оплати судових витрат.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Враховуючи те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 14.12.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

11.12.1996 між Публічним акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал" як правонаступником Державного комунального об'єднання "Київводоканал", назву якого було змінено на Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" та Комунальним підприємством "Господар Дарницького району м. Києва" укладено договір № 03991/1-5-09 на послуги водопостачання та водовідведення.

За умовами договору позивач зобов'язався постачати відповідачу питну воду, приймати каналізаційні стоки, які не перевищують граничнодопустимі концентрації шкідливих речовин, а останній - оплачувати надані послуги на умовах, які визначені цим договором та Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України № 65 від 1 липня 1994 року.

Кількість поданої води згідно п.п. 3.1, 3.2 договору передбачено визначати за показниками водолічильників, зареєстрованих постачальником. Зняття показників водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником постачальника спільно з представником абонента. Якщо водолічильники тимчасово знято представником постачальника або їх зіпсовано не з вини абонента, кількість використаної води визначається за середньодобовою витратою за останні два розрахункові місяці за показниками водолічильників. Такий порядок зберігається до установки нового водолічильника і перерахунок за попередній час не проводиться.

Кількість стічних вод згідно п. 3.4 договору визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно із показниками водолічильника, а при його відсутності за узгодженням з постачальником, за діючими нормами водоспоживання, або іншим засобом передбаченим п. 21.2 Правил.

Зважаючи на те, що абонент свій обов'язок щодо сплати наданих з лютого 2011 по квітень 2011 послуг за умовами договору не виконав, позивач був змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.02.2013 у справі № 26/205-37/538-2012 позов Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства "Господар Дарницького району м. Києва" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" 136102,51 грн. боргу, 3056,04 грн. збитків внаслідок інфляції за час прострочення, 458,45 грн. три проценти річних з простроченої суми, 2368,66 грн. пені, 1419,86 грн. витрат по оплаті державного мита, 43,51 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. У позові в іншій частині відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2013 у справі № 26/205-37/538-2012, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 15.08.2013, рішення Господарського суду м. Києва від 12.02.2013 року змінено, викладено абзац 2 у наступній редакції: "Стягнути з Комунального підприємства "Господар Дарницького району м. Києва" (02096, м. Київ, вул. Заслонова, 3, код 14315687) на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 1 А код 03327664) 683 754,75 грн. (шістсот вісімдесят три тисячі сімсот п'ятдесят чотири гривні 75 коп.) боргу, 15 746,04 грн. (п'ятнадцять тисяч сімсот сорок шість гривень 04 коп.) збитків внаслідок інфляції за час прострочення, 1 624,48 грн. (одну тисячу шістсот двадцять чотири гривні 48 коп.) 3 % річних з простроченої суми, 8 393,22 грн. (вісім тисяч триста дев'яносто три гривні 22 коп.) пені, 7 095,17 грн. (сім тисяч дев'яносто п'ять гривень 17 коп.) витрат по оплаті державного мита, 217,14 грн. (двісті сімнадцять гривень 14 коп.) витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу." В решті рішення Господарського суду м. Києва від 12.02.2013 року залишено без змін. Стягнуто з Комунального підприємства "Господар Дарницького району м. Києва" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" 494,68 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що остаточне погашення заборгованості відповідачем відбулось лише 29.11.2016.

Посилаючись на прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання за договором № 03991/1-5-09 на послуги водопостачання та водовідведення, яке встановлено рішеннями господарських судів у справі № 26/205-37/538-2012, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у сумі 42224,90 грн., нарахованих за період з 01.11.2014 по 28.11.2016 та інфляційні втрати у сумі 457 450,15 грн., нараховані за період з 01.11.2014 по 28.11.2016.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, §77, від 25.07.2002, а також рішенні Європейського суду з прав людини Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§42 та 60, від 22.11.2007 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Отже, факти встановлені рішенням суду по справі №26/205-37/538-2012 щодо неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором № 03991/1-5-09 на послуги водопостачання та водовідведення щодо своєчасної сплати за надані послуги з постачання питної води та водовідведення у розмірі 683 754,75 грн., повторного доведення не потребують.

Статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Крім того, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє божника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

В пункті 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 20 грудня 2010 року у справі №3-57гс10, від 4 липня 2011 року у справі №3-65гс11, від 12 вересня 2011 року у справі №3-73гс11, від 24 жовтня 2011 року у справі №3-89гс11, від 14 листопада 2011 року у справі №3-116гс11, від 23 січня 2012 року у справі №3-142гс11, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

При цьому чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2012 року у справі №3-142гс11.

Відповідно до п. 30.1. ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" № 2346-III від 05.04.2001 переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Пунктом 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", роз'яснено, що з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Враховуючи вищенаведене, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідач зобов'язаний сплатити нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних за весь час прострочення, тобто, по день надходження коштів на рахунок належного кредитора, оскільки в такому випадку зобов'язання відповідно до ст. 599 ЦК України припинилося внаслідок його виконання.

Наведене узгоджується із судовою практикою Вищого господарського суду України, зокрема, постанова від 26.12.2016 по справі №904/6252/16.

Судом встановлено, що грошові зобов'язання відповідачем виконано повністю лише 29.11.2016, що підтверджується банківськими виписками, наданими позивачем.

Так, 11.05.2012 відповідачем сплачено 6083,02 грн., 29.09.2014 - 494,68 грн. та 29.11.2016- решту заборгованості згідно з рішення суду у справі №26/205-37/538-2012 у розмірі 710 47,78 грн.

Таким чином, грошове зобов'язання відповідача перед позивачем припинилось лише 29.11.2016, а тому мало місце прострочення його виконання у заявлений позивачем період, що згідно ст. 625 Цивільного кодексу України є підставою для застосування до відповідача відповідальності за порушення грошового зобов'язання у вигляді стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Отже, враховуючи те, що відповідач повністю виконав зобов'язання зі сплати основної заборгованості, встановленої рішенням суду у справі №26/205-37/538-2012 лише 29.11.2016, то суд вважає вірним нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.11.2014 по 28.11.2016.

При цьому, суд здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, що наданий позивачем, встановив його обґрунтованість та арифметичну вірність, у зв'язку з чим вимоги про стягнення 457450,15 грн. інфляційних втрат та 42224,90 грн. 3% річних підлягають задоволенню.

Твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, є необґрунтованими та спростовуються викладеними вище обставинами.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, на день розгляду справи, суд задовольняє позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" повністю.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати з судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Комунального підприємства "Господар" Дарницького району міста Києва (02096, м. Київ, вул. Заслонова, 3, код 14315687) на користь Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 1-а, код 03327664) 457450,15 грн. інфляційних втрат, 42224,90 грн. 3% річних та 7495,13 грн. витрат зі сплати судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 19.12.2017.

Суддя С.О. Турчин