ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2017 Справа № 917/1906/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", пр. П.Тичини, 1В, м. Київ, 02152

до Товариства з обмеженою відповідальністю промислово-виробничого комплексу "Полтава-цемент", вул. Червонофлотська, буд 29А, м. Полтава, 36039

про стягнення 239723,57 грн.

Суддя Киричук О.А.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Лісіченко О.В., дов. від 08.12.2017

Розглядається позов про стягнення 239723,57 грн. плати за фактичний час користування об'єктом лізингу після розірвання договору фінансового лізингу № 00003916 від 01.12.2011 за період з лютого 2014 року по грудень 2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на положення п. 6.17, укладеного між сторонами контракту, відповідно до якого у випадку розірвання Контракту/відмови від Контракту за ініціативою Порше Лізинг Україна відповідно до пункту 12, лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об'єктом лізингу.

13.12.2017 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю промислово-виробничого комплексу "Полтава-цемент" проти позову заперечує.

Позивачем подана заява від 13.12.17 р. (вх. № 15275 від 13.12.17) в якій він підтримує позовні вимоги та просить провести судове засідання без участі його представника.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом від 17.07.1997 гарантує кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

В судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, суд встановив:

01.12.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (надалі за текстом - Лізингодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Промислово-виробничим комплексом "Полтава-Цемент" (надалі за текстом - лізингоодержувач, відповідач) укладений Договір про фінансовий лізинг №00003916, відповідно до якого позивач зобов'язався передати у розпорядження відповідача об'єкт лізингу, а відповідачзобов'язався прийняти Об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за Договором шляхом здійснення платежів відповідно до Договору та згідно із Графіком покриття витрат та виплати лізингови платежів.

В договорі визначено:

- об'єкт лізингу - транспортний засіб типу Volkswagen Caddy Kombi 2.0 TDI, 2011 року виробництва, шасі № WV2ZZZ2KZCX065484, реєстраційний номер АА4984КХ (надалі за текстом - об'єкт лізингу);

- умови лізингу:

Вартість об'єкту лізингу - еквівалент 26 107,00$

Авансовий платіж - еквівалент 5 221,40$

Обсяг фінансування - еквівалент 20.885,60$

Залишкова вартість - еквівалент 0,00$

Кількість лізингових платежів - 60

Строк лізингу (місяців) - 60

Лізинговий платіж - еквівалент 609,95$

Адміністративний платіж - еквівалент 391,61$

Процентна ставка - змінна відповідно до пункту 6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу;

- Проценти, комісії, інші платежі: у відповідності до Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, рахунків для Лізингових платежів/Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування);

- Усі Платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку: 1) за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США, визначених вище, відповідно до пунктів 6.3, та 2) відповідно до пункту 6.4.2 (якщо застосовується) Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу;

- Зобов'язання (вказані вище еквіваленти в дол. США) Лізингоодержувача на момент доставки Об'єкта лізингу будуть виражені у гривнях у Акті прийому-передачі, який є невід'ємною частиною цього Договору про фінансовий лізинг. Наступні розрахунки у гривнях будуть здійснюватись Лізингодавцем та вказуватись у рахунках, що підлягають сплаті Лізингоодержувачем;

- Лізингоодержувач придбаває Об'єкт лізингу після завершення погодженого строку лізингу за купівельною ціною, визначеною Лізингодавцем.

Відповідно до п. 12.6.1. умов Договору, позивач має право в односторонньому порядку розірвати Договір та повернути Об'єкт лізингу у разі, якщо відповідач не сплатив наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 днів.

Як зазначає позивач, 20.01.2014 відповідачем було отримано Вимогу про сплату заборгованості за Договором, повернення Об'єкта лізингу та повідомлення про відмову від Договору (вих. № 00003916 від 16.01.2014).

Відповідно до п. 12.7 умов лізингу, день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від Договору, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі.

Таким чином, датою припинення Договору є 20.01.2014, 23.01.2014 - останній день, сплати заборгованості за Договором, останнім днем повернення Об'єкту лізингу є 03.02.2014.

Проте, у зазначений у Вимозі строк відповідач Об'єкт лізингу не повернув. Об'єкт лізингу був вилучений Державною виконавчою службою 29.12.2015, що підтверджується актом опису, актом прийому-передачі та постановою про закінчення і виконавчого провадження (копія додається).

Отже, позивач вважає, що має право на відшкодування за рахунок відповідача платежів за фактичний час користування Об'єктом лізингу за період з лютого 2014 по грудень 2015, а саме:

- за лютий 2014 року у розмірі 5 306,57 грн., який підлягав до сплати до 15.02.2014 p.,

- за березень 2014 року у розмірі 6 526,47 грн., який підлягав до сплати до 15.03.2014 p.;

- за квітень 2014 року у розмірі 6 990,03 грн., який підлягав до сплати до 15.04.2014 p.;

- за травень 2014 року у розмірі 7 166,92 грн., який підлягав до сплати до 15.05.2014 p.;

- за червень 2014 року у розмірі 7 295,00 грн., який підлягав до сплати до 15.06.2014 p.,

- за липень 2014 року у розмірі 7 258,41 грн., який підлягав до сплати до 15.07.2014 p.,

- за серпень 2014 року у розмірі 7 575,58 грн., який підлягав до сплати до 15.08.2014 p.,

- за вересень 2014 року у розмірі 7 868,36 грн., який підлягав до сплати до 15.09.2014 p.,

- за жовтень 2014 року у розмірі 7 868,85 грн., який підлягав до сплати до 15.10.2014 р. - за листопад 2014 року у розмірі 7 868,85 грн., який підлягав до сплати до 15.11.2014 p.,

- за грудень 2014 року у розмірі 9 307,84 грн., який підлягав до сплати до 15.12.2014 p.,

- за січень 2015 року у розмірі 11 094,99 грн., який підлягав до сплати до 15.01.2015 p.,

- за лютий 2015 року у розмірі 12 321,00 грн., який підлягав до сплати до 15.02.2015 p.,

- за березень 2015 року у розмірі 15 248,75 грн, який підлягав до сплати до 15.03.2015p.,

- за квітень 2015 року у розмірі 14 333,83 грн., який підлягав до сплати до 15.04.2015 p.,

- за травень 2015 року у розмірі 12 861,40 грн., який підлягав до сплати до 15.05.2015 р.

- за червень 2015 року у розмірі 12 822,98 грн., який підлягав до сплати до 15.06.2015 p.,

- за липень 2015 року у розмірі 12 824,20 грн., який підлягав до сплати до 15.07.2015 p.,

- за серпень 2015 року у розмірі 12 868,11 грн., який підлягав до сплати до 15.08.2015 p.,

- за вересень 2015 року у розмірі 13 330,45 грн, який підлягав до сплати до 15.09.2015 p.,

- за жовтень 2015 року у розмірі 12 890,68 грн, який підлягав до сплати до 15.10.2015 p.,

- за листопад 2015 року у розмірі 14 034,95 грн., який підлягав до сплати до 15.11.2015 p.,

- за грудень 2015 року у розмірі 14 059,35 грн., який підлягав до сплати до 15.12.2015 p.

Відповідач вважає безпідставними вимоги щодо стягнення плати за фактичний час користування об'єктом лізингу, зважаючи на те що Договір про фінансовий лізинг № 00003916 від 01.12.2011 вважається припиненим з 20.01.2014, а позивач обґрунтовує позов п. 6.17 Умов Договору, згідно з яким сторони погоджуються, що у випадку розірвання Контракту/відмови від Контракту за ініціативою Порше Лізинг Україна відповідно до пункту 12, лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об'єктом лізингу. Фактично, згідно з п. 6.17. Умов Договору, позивач вимагає стягнення розміру лізингових платежів за час користування об'єктом лізингу після розірвання Контракту.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного.

Частиною 2 ст. 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Згідно з ч. 4 ст. 653 ЦК України, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак, наслідком розірвання договору є відсутність у позивача обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідача, а отже і відсутність права вимагати неоплачену вартість предмету лізингу.

Зазначеної правової позиції дотримується Верховний Суд України (постанова ВСУ від 01.10.2013 у справі № 11/5005/2290/2012 та від 29.10.2013 у справі №7/5005/2240/2012).

Зазначений п. 6.17 Умов Договору визначає користування об'єктом лізингу після розірвання Контракту як відносини оренди (найму).

Частиною 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За приписами частин 2 і 3 статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних із лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Пунктами 3 та 4 частини 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом та вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

Право лізингодавця відмовитися від договору лізингу передбачено частиною 2 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг", а наслідки розірвання визначено статтею 10 цього Закону, зокрема пунктами 5 і 6, якими передбачено право лізингодавця стягнути з лізингоодержувача прострочену заборгованість у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса та вимагати відшкодування збитків відповідно до закону або договору.

Частиною 2 ст. 653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Статтею 22 ЦК України та статтею 224 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У відповідності до загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір та повернути об'єкт лізингу у разі, якщо лізингоодержувач не сплатив наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 днів (пункт 12.6.1 контракту).

Пунктом 12.8 контракту передбачено, що після розірвання договору лізингодавець має право негайно скористатися всіма отриманими гарантіями для одержання повної суми всіх непогашених лізингових платежів та інших платежів незалежно від дати їхньої сплати.

Відповідно до пункту 12.9 загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу у разі дострокового лізингу/розірвання контракту відповідно до п. 12 контракту, відмови лізингоодержувача придбати об'єкт лізингу як передбачено п. 4.2., а також, якщо Порше Лізинг Україна вимагає повернення об'єкта лізингу відповідно до інших умов контракту лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому стані за адресою місцезнаходження Порше Лізинг Україна, якщо інша адреса не вказана Порше Лізинг Україна упродовж 10 робочих днів від дати одержання відповідного запиту. У цей же строк лізингоодержувач сплачує Порше Лізинг Україна будь-яку різницю між вартістю об'єкту лізингу (тобто, сумою грошових коштів, що було фактично отримано Порше Лізинг Україна в результаті продажу об'єкту лізингу або якщо об'єкт лізингу залишився у власності Порше Лізинг Україна ринковою вартість об'єкта лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування), а також іншими платежами, що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до контракту. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою Порше Лізинг Україна та має бути відшкодована лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту його виконання лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання договору.

Суд вважає безпідставним обґрунтування заявлених вимог про стягнення плати за час користування об'єктом лізингу з посиланням на положення п. 6.17, укладеного між сторонами контракту, застосування якого в даному випадку потребує наявності діючого договору як правової підстави існування грошового зобов'язання.

При цьому, встановлений судом рішенням у справі №917/2486/14 факт припинення договору фінансового лізингу в силу ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України робить неможливим нарахування на його підставі після вказаної дати періодичних платежів за використання (якщо воно має місце бути, то є зі сторони відповідача неправомірним та необґрунтованим), тим більше, що їх розмір включає в себе компенсацію вартості предмету об'єкта лізингу, викуп/передача якого у власність в межах даних правовідносин здійснена бути не може.

Плата за фактичне використання (на підставі припиненого договору) не передбачена ні структурою лізингових платежів відповідно до положень ч.2 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ні визначеними наслідками припинення дії договору фінансового лізингу, які визначені в п.4 ч.1 ст.10 Закону у розумінні правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 18.12.2012 у справі №3-68гс12. Автоматичне перетворення припиненого договору фінансового лізингу на договір оренди також не передбачено діючим законодавством.

Чинність умов договору фінансового лізингу, з посиланням на які позивач обґрунтовує правомірність позовних вимог, щодо природи яких позивач не визначився (заборгованість або упущена вигода), не має наслідком запровадження будь-яких обмежень у застосовуванні в розглядуваних правовідносинах наведених вище положень спеціального законодавства, що узгоджується з ч. 3 ст.6 Цивільного кодексу України.

Зазначене правозастосування повністю узгоджується з судовою практикою Вищого господарського суду України згідно з Постановою від 28.11.2017 у справі №922/3609/16.

Суд приймає до уваги, що правовідносини між сторонами щодо надання об'єкту лізингу за договором фінансового лізингу № 00003916 від 01.12.2011 були предметом розгляду по справі 917/2486/14. Рішенням суду від 17.02.15 р., яке набрало законної сили, зокрема, стягнуто з відповідача 175031,25 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди, що становить різниця між ринковою вартістю об'єкту лізингу та лізинговими платежами, що залишились неоплаченими (п. 12.9 договору фінансового лізингу № 00003916 від 01.12.2011)

З огляду на викладене, вимоги про стягнення плати за фактичний час користування об'єктом лізингу в сумі 239 723,57 грн. є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Частиною 1 ст. 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 44, 49, 82 - 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 19.12.2017.

Суддя Киричук О.А.