ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

04.12.2017 р. Справа№ 914/3870/13

Колегія суддів Господарського суду Львівської області, в складі: головуючого судді Пазичева В.М., судді Бортник О.Ю. та судді Манюка П.Т., при секретарі Вашкевич Н.І., розглянувши матеріали скарги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на дії органу Державної виконавчої служби по справі № 914/3870/13:

за позовом (стягувач): Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (м. Київ)

до відповідача(боржник): Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» (м. Львів)

субєкт оскарження: Шевченківський районний відділ Державної виконавчої служби ОСОБА_1 територіального управління юстиції у м.Києві (м.Київ)

про: стягнення пені в розмірі 78575,04 грн., 3% річних в розмірі 1024499,95 грн., інфляційних втрат в розмірі 268985,16 грн., що у сумі становить 1372060,16 грн.

Головуючий суддя: Пазичев В.М.

Суддя: Бортник О. Ю.

Суддя: Манюк П. Т.

При секретарі: Вашкевич Н.І.

Представники:

від скаржника: ОСОБА_2 дов. № 14-75 від 14.04.2017 року;

від відповідача (боржника): ОСОБА_3 дов. № Lv007.2.-СЛ-67-0117 від 03.01.2017 року.

від субєкта оскарження: Не зявився.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України на дії органу Державної виконавчої служби від 06.09.2017 року за вх. № 3718/17, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Львівгаз про стягнення пені в розмірі 78575,04 грн., 3% річних в розмірі 1024499,95 грн., інфляційних втрат в розмірі 268985,16 грн., що у сумі становить 1372060,16 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.09.2017 року розгляд скарги призначено на 18.10.2017 року. Ухвалою суду від 18.10.2017 розгляд скарги відкладено на 15.11.2017 року, у звязку з відсутністю представника ВДВС. Ухвалою суду від 16.11.2017 року, розгляд скарги призначено на 04.12.2017 року, у звязку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді.

У звязку із відпусткою судді Фартушка Т.Б., на підставі протоколу автоматичної зміни складу колегії від 17.10.2017р., замінено суддю Фартушка Т.Б. на суддю Манюка П.Т.

Скаржник вимог ухвали суду про призначення розгляду скарги від 07.09.2017 року, про відкладення розгляду справи від 18.10.2017 року, від 16.11.2017 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

18.10.2017 року за вх. № 35178/17 представник скаржника подав клопотання.

15.11.2017 року за вх. № 38482/17 представник скаржника подав пояснення.

Відповідач (боржника) вимог ухвали суду про призначення розгляду скарги від 07.09.2017 року, про відкладення розгляду справи від 18.10.2017 року, від 16.11.2017 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

18.10.2017 року за вх. № 35172/17 представник відповідач (боржника) подав відзив на скаргу.

04.12.2017 року за вх. № 41140/17 представник відповідача (боржника) подав доповнення до відзиву на скаргу

Субєкт оскарження вимог ухвали суду про призначення розгляду скарги від 07.09.2017 року, про відкладення розгляду справи від 18.10.2017 року, від 16.11.2017 року не виконав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 991, повернуте на адресу суду з відміткою про вручення адресату, що знаходиться у матеріалах справи, а явка якого була визнана судом обовязковою.

18.10.2017 року за вх. № 35226/17 від представника ВДВС на електронну адресу суду надійшло клопотання.

Відповідно до ст.ст. 67 та 77 ГПК України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі. Тому, неможливість представника учасника процесу бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника щодо можливості скористатися правами ст. 28 ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За наведених обставин, суд вважає за можливе розглянути скаргу без участі повноважного представника ВДВС за наявними в матеріалах справи документами, запобігаючи одночасно, безпідставному затягуванню розгляду скарги та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позиція кожної з сторін, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що на виконанні Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби ОСОБА_1 територіального управляння юстиції у м. Києві (м. Київ) (далі - Орган ДВС) з 30.05.2014 р. знаходиться виконавче провадження ВП № 43493924 з виконання наказу Господарського суду Львівської області від 03.04.2014 р. № 914/3870/13 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач) на користь Публічного акціонерного товариства «Львівгаз» (далі - відповідач) 668,95 грн. судового збору.

Вказане рішення суду було виконано шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, за заявою Боржника від 20.03.2017 р. № 26-2827/1.2-17, у зв'язку з чим позивачем до Органу ДВС було подано заяву від 24.03.2017 р. № 14/5-328В про закінчення виконавчого провадження ВП № 43493924, оскільки рішення згідно з виконавчим документом, фактично виконано в повному обсязі.

Проте, на момент звернення до суду із вказаною скаргою Державним виконавцем постанову про закінчення вказаного виконавчого провадження, у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду, не винесено, а 08.08.2017 р. державним виконавцем, в межах вказаного виконавчого провадження, винесені постанови про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 66,89 грн. та витрат виконавчого провадження у розмір 351,00 грн.

Заявник зазначає, що станом на 28.08.2017 р. вказані постанови від 08.08.2017 р. про стягнення з позивача виконавчого збору та витрат виконавчого провадження на адресу позивача не надходили. Про їх винесення заявнику стало відомо з моменту надходження 15.08.2017 р. на його адресу постанови від 09.08.2017 р. про арешт майна боржника по зведеному виконавчому провадженню ВП № 38095514 в межах суми стягнення 7017828,98 грн., до складу якого згідно вказаної постанови, входить виконавче провадження ВП № 43493924 на загальну суму стягнення 1086,84 грн. (668,95 грн. боргу за рішенням суду + 66,89 грн. виконавчого збору + 351,00 грн. витрат виконавчого провадження).

Скаржник вважає, що дії Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби ОСОБА_1 територіального управляння юстиції у м. Києві (м. Київ) щодо винесення 08.08.2017 р. в межах виконавчого провадження ВП № 43493924 постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження незаконними, вчиненими з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а отже такими, що підлягають визнанню недійними, виходячи з того, що умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що, відповідно до Закону, підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону від 02.06.2016 р. № 1404 (далі- Закон № 1404) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цьою Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону № 1404, виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

В силу ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Отже, за правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою, яка оформляється заявою однієї сторони.

Зарахування, проведене за заявою однієї сторони, діє з того моменту, коли у наявності всі умови для зарахування.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Скаржник звертає увагу суду на те, що чинне законодавство не містить заборон щодо зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії виконання судового рішення. Для вчинення цього правочину потрібна лише наявність умов, встановлених ст. 601 ЦК України.

Оскільки зобов'язання позивача за вказаним рішенням суду припинено (виконано), згідно з заявою Боржника про зарахування зустрічних однорідних вимог від 20.03.2017 р. № 26-2827/1.2-17, позивачем до Органу ДВС було подано заяву від 24.03.2017 р. № 14/5-328В про закінчення виконавчого провадження ВП № 43493924 на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-ХІV (дачі - Закон № 606) (фактичне виконання в повному обсязі рішення, згідно з виконавчим документом).

Також, п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону № 606 передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

08.08.2017 р. державним виконавцем винесено постанову про поновлення вчинення виконавчих дій в межах вказаного виконавчого провадження.

Того ж дня (08.08.2017 р.) державним виконавцем також виносяться постанови про стягнення з відповідача виконавчого збору у розмірі 66,89 грн. та витрат виконавчого провадження у розмір 351,00 грн.

09.08.2017 р. державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника по зведеному виконавчому провадженню ВП № 38095514 в межах суми стягнення 7 017 828,98 грн., до складу якого включено також виконавче провадження ВП № 43493924 на загальну суму стягнення 1086.84 грн. (668,95 грн. боргу за рішенням суду + 66,89 грн. виконавчого збору + 351,00 грн. витрат виконавчого провадження). Таким чином, до складу вказаного зведеного виконавчого провадження включено зобов'язання позивача, яке вже фактично припинене (виконано), проте надані позивачем належні докази його виконання державним виконавцем безпідставно проігноровані.

При цьому, згідно з п. 2 Розділу VI «Фінансування виконавчого провадження» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мін'юсту України 02.04.2012 р. № 512/5 (у редакції наказу Мін'юсту України від 29.09.2016 р. № 2832/5), зареєстрованим в Мін'юсті України 30.09.2016 р. за № 1302/29432, - витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

В свою чергу положеннями статей 33, 34 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Згідно з відомостями Автоматизованої системи виконавчого провадження (далі -Система) в межах виконавчого провадження ВП № 43493924 державним виконавцем станом на 17.08.2017 р. були винесені:

- постанова про відкриття виконавчого провадження;

- постанова про зупинення виконавчого провадження;

- постанова про приєднання виконавчого провадження до зведеного иконавчого

провадження;

- постанова про поновлення вчинення виконавчих дій.

Таким чином, оскільки жодних заходів примусового виконання рішення суду державним виконавцем в межах виконавчого провадження ВП № 43493924 не вчинялось, правові підстави для стягнення виконавчого збору у державного виконавця відсутні.

Статтею 8 Закону № 1404 визначено, що реєстрація виконавчих документів, документів виконавчого провадження, фіксування виконавчих дій здійснюється в Системі, порядок функціонування якої визначається Міністерством юстиції України.

Вільний та безоплатний доступ до Інформації Системи забезпечує Міністерство Юстиції України у мережі Інтернет на своєму офіційному веб-сайті з можливістю перегляду, пошуку, копіювання та роздрукування інформації, на основі поширених веб-оглядачів та редакторів, без необхідності застосування спеціально створених для цього технологічних та програмних засобів, без обмежень та цілодобово.Інформація повинна містити відомості про час її розміщення.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону № 1404, Системою забезпечується, зокрема, надання сторонам виконавчого провадження інформації про виконавче провадження та централізоване зберігання документів виконавчого провадження.

Скаржник звертає увагу суду, що відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону № 1404, рішення виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби виготовляються за допомогою Системи. У разі тимчасової відсутності доступу до Системи допускається виготовлення документів на паперових носіях з подальшим обов'язковим внесенням їх до автоматизованої системи не пізніше наступного робочого дня після відновлення її роботи.

В свою чергу Розділом IV «Внесення до Системи відомостей щодо здійснення виконавчого провадження» Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 05.08.2016 р. № 2432/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.08.2016 р. за № 1126/29256 визначено, що виконавцем до Системи обов'язково вносяться відомості про проведення всіх виконавчих дій та прийняття процесуальних рішень.

До Системи в обов'язковому порядку вносяться також відомості про всі документи, отримані на .запит державного виконавця, заяви сторін виконавчого провадження, відповіді на них та їх скановані копії.

Відомості про проведення виконавчих дій вносяться до Системи одночасно з виготовленням документа, на підставі якого вчиняється виконавча дія, або одночасно з виготовленням документа, яким оформлюється проведення виконавчої дії.

Постанови виконавця, а також інші документи виконавчого провадження виготовляються за допомогою Системи. Виготовлення постанов та інших документів виконавчого провадження не в Системі забороняється.

У разі тимчасової відсутності доступу до Системи (через перебої в електропостачанні тощо), як виняток, допускається виготовлення документів виконавчого провадження без використання Системи з подальшим обов'язковим внесенням таких документів до системи в день усунення причин, що перешкоджали доступу до неї.

Враховуючи вищевикладене, відсутність оскаржуваних постанов в Системі свідчить про допущення державним виконавцем порушень визначеним Законом № 1404 порядку їх винесення.

Крім вищевказаного, ч. 2 ст. 27 Закону № 1404 визначено, що - виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Скаржник зазначає, що зобов'язання позивача за рішенням суду у справі № 914/3870/13 із сплати 668,95 грн. судового збору було припинене (виконано) на підставі заяви Боржника від 20.03.2017 р. № 26-2827/1.2-17 про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Таким чином, рішення суду у справі № 914/3870/13 виконано не шляхом стягнення коштів з скаржника.

В свою чергу, ч. 2 ст. 42 Закону № 1404 визначено, витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, с витратами виконавчого провадження.

Згідно з ч. 3 ст. 42 вказаного Закону - витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Крім цього, відповідно до ст. 42 Закону № 1404, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься державним виконавцем на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження.

Скаржник звертає увагу на те, що жодних постанов, визначених ч. 4 ст. 42 Закону № 1404 державним виконавцем в межах вказаного виконавчого провадження не виносилось, чим порушено порядок винесення постанови про стягнення витрат виконавчого провадження.

Таким чином, з системного аналізу вказаних норм Закону № 1404 вбачається, що оскільки заходи примусового виконання рішення суду в межах виконавчого провадження ВП № 43493924 державним виконавцем не вживались, зобов'язання позивача припинено не шляхом примусового стягнення з нього коштів, правові підстави для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 % від суми, зазначеній у виконавчому документі, а також витрат виконавчою провадження, у державного виконавця відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону № 1440 рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з ст.74 Закону № 1440 - рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Вказані приписи кореспондуються з вимогами ч. 1 ст. 121-2 ГПК України, відповідно до якої - скарга на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, приватних виконавців щодо виконання судових рішень господарських судів може бути подана стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів, крім рішень виконавця про відкладення проведення виконавчих дій, які можуть бути оскаржені протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів.

У письмових поясненнях скаржник зазначає, що в провадженні Господарського суду Львівської області знаходиться справа № 914/3870/13 з розгляду скарги публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - Позивач) на дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби ОСОБА_1 територіального управління юстиції у м. Києві (м. Київ) (далі Орган ДВС) щодо стягнення з позивача виконавчого збору та витрат виконавчого провадження в межах виконавчого провадження ВП № 43493924 з примусового виконанню наказу господарського суду Львівської області від 03.04.2014 р. № 914/3870/13.

На момент звернення з вказаною скаргою виконавче провадження № 43493924 не закінчено. Надані позивачем докази фактичного виконання рішення суду у справі № 914/3870/14 державним виконавцем повністю проігноровані, в порушення вимог ч. 2 ст. 39 Закону № 1404 постанову про закінчення вказаного виконавчого провадження ним безпідставно не винесено.

Більше того, на час звернення з скаргою державним виконавцем вживаються заходи з примусового стягнення з Скаржника коштів за вказаним рішенням суду.

08.08.2017 р. державним виконавцем винесено постанову ВП № 43493924 про поновлення вчинення виконавчих дій.

15.08.2017 р. на адресу Скаржника надійшла постанова про арешт майна боржника, винесена державним виконавцем 09.08.2017 р. по зведеному виконавчому провадженню ЗВП № 38095514 на загальну суму 7 017 828,98 грн. з якої Скаржнику стало відомо, що крім 668,95 грн., згідно з наказом від 03.04.2014 р. № 914/3870/13, з нього також стягується виконавчий збір у розмірі 66,89 грн. та витрати виконавчого провадження-351,00 грн. на підставі відповідних постанов державного виконавця, винесених ним 08.08.17 в межах виконавчого провадження ВП № 43493924.

Крім цього, зазначає скаржник, 19.08.2017 р. державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів Скаржника на рахунку в АБ «Укргазбанк» в межах зведеного виконавчого провадження ЗВП № 38095514 на загальну суму 7 017 828,98 грн., до складу якого також включено 668,95 грн. згідно з наказом від 03.04.2014 р. № 914/3870/13, виконавчий збір у розмірі 66,89 грн. та витрати виконавчого провадження - 351,00 грн.

28.08.2017 р. державним виконавцем було направлено платіжну вимогу від 28.08.2017 р. № ДВ/28 для списання вказаних коштів з рахунку Скаржника.

Скаржник звертає увагу суду, на те що Законом № 1404 визначені підстави, порядок винесення, а також порядок стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Частиною 1 ст. 27 Закону № 1404 визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 22 ГПК України, скаржник просить взяти до відома надані Скаржником докази та додаткові пояснення до скарги, які містять посилання на фактичні обставини справи та норми чинного законодавства, оцінити їх у сукупності та прийняти відповідне судове рішення, яким скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби ОСОБА_1 територіального управління юстиції у м. Києві (м. Київ) від 29.08.2017 р. № 14/5-914В задовільнити у повному обсязі.

У відзиві на скаргу відповідач зазначає, що 19.05.2014 року ПАТ «Львівгаз» надіслано на адресу відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві заяву про відкриття виконавчого провадження по стягненню із ПАТ «НАК «Нафтогаз України» 668,95 грн. судового збору.

27.03.2017 року на адресу Товариства надійшла заява ПАТ «НАК «Нафтогаз України» про зарахування зустрічних однорідних вимог на вищезазначену суму. Дане зарахування відображено в бухгалтерському обліку ПАТ «Львівгаз» і заява не оскаржувалась.

У доповненні до відзиву відповідач зазначає що 27.03.2017 року на адресу Товариства надійшла заява ПАТ «НАК «Нафтогаз України» про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 668,95 грн.

Дане зарахування відображено в бухгалтерському обліку ПАТ «Львівгаз»: заява не оскаржувалась, а тому державний виконавець мав винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відтак, відповідач вважає, що дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м ОСОБА_1 територіального управління юстиції у м. Києві щодо винесення постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження є незаконними. У зв'язку з цим підтримує скаргу ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

При прийнятті ухвали суд виходив з наступного.

Статтями 6, 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, в тому числі виконавчої, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі Закон), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п.п. 3, 8 ч. 1 ст. 2 Закону № 1404, виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад законності та співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 ст. 28 Закону № 1404 визначено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур'єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження, документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

В ході судового розгляду скарги встановлено, що на виконанні Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби ОСОБА_1 територіального управляння юстиції у (м. Києві) (далі - Орган ДВС) з 30.05.2014 р. знаходиться виконавче провадження ВП № 43493924 з виконання наказу Господарського суду Львівської області від 03.04.2014 р. № 914/3870/13 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач) на користь Публічного акціонерного товариства «Львівгаз» (далі - відповідач) 668,95 грн. судового збору.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24.03.2014 р. у справі № 914/3870/13 зі Скаржника на користь Публічного акціонерного товариства «Львівгаз» (далі - Стягувач) стягнуто 668,95 грн. витрат зі сплати судового збору.

30.05.2014 р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 43493924 з виконання вказаного рішення суду.

29.07.2014 р. державним виконавцем винесено постанову про зупинення виконавчого провадження ВП № 43493924 на підставі п. 15 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону від 21.04.1999 р. № 606-ХІV.

Вказане зобов'язання позивача перед Стягувачем було припинено шляхом проведення зарахування заліку зустрічних однорідних вимог на підставі відповідної заяви Скаржника від 20.03.2017 р. № 26-2827/1.2-17, докази направлення якої на адресу Стягувача та отримання ним додаються останнім. В силу ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За змістом названої правової норми залік можливий лише при наявності таких умов: вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобов'язань між двома особами, де кредитор одного зобов'язання є боржником іншого, те саме повинно бути і з боржником; однорідні, зокрема, можна зарахувати грошовий борг проти грошового, а також необхідно, щоб за обома вимогами настав вже строк виконання, оскільки не можна пред'явити до зарахування вимоги за таким зобов'язанням, яке не підлягає виконанню.

При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Отже, за правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою, яка оформляється заявою однієї сторони.

Зарахування, проведене за заявою однієї сторони, діє з того моменту, коли є у наявності всі умови для зарахування.

Враховуючи вищевикладене, зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов'язанні, не пов'язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною.

Якщо друга сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду і спір підлягає вирішенню по суті з урахуванням усіх матеріалів і обставин справи. Тобто, друга сторона має право оскаржити заявлену вимогу про зарахування у зв'язку з її недійсністю.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Незважаючи на вимоги суду, учасники процесу не надали належних та допустимих длказів оскарження вказаного зарахування зустрічних однорідних вимог відповідачем (Стягувачем).

Отже, докази, які спростовують твердження позивача про фактичне виконання ним вказаного рішення суду, в матеріалах справи відсутні.

Крім того, чинне законодавство не містить заборон щодо зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії виконання судового рішення. Для вчинення цього правочину потрібна лише наявність умов, встановлених ст. 601 ЦК України.

Аналогічна правова позиція щодо того, що Закон України «Про виконавче провадження» не містить заборони щодо можливості проведення зарахування зустрічних вимог на стадії виконання судового рішення, викладена в постановах Верховного Суду України у справі № 37/144-41/261 від 11.11.2008 р. та у справі № 37/638 віл 09.12.2008 р.

Отже, оскільки зобов'язання позивача за вказаним рішенням суду було припинено (виконано) 24.03.2017 р., ним на адресу Органу ДВС направлено заяву № 14/5-328В про закінчення виконавчого провадження ВП № 43493924 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції Закону від 02.06.2016 р. № 1404-VIII (далі - Закон № 1404) (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом). Закон № 1404 набрав чинності 05.10.2016 р.

Пунктом 6 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404 визначено, що рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Крім цього, п. 7 вказаного Розділу визначено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом, виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) № 1-7/99 (рішення від 09.02.1999 р.) установив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цеп принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце». Тому, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення ч. 1 ст. 58 Конституції України про допустимість зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Враховуючи вимоги п. 7 Розділу ХШ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404 та рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. № 1-7/99, до правовідносин між позивачем та Органом ДВС після 05.10.2016 р. повинні застосовуватись саме положення Закону № 1404, оскільки жодних виконавчих дій в момент набрання чинності цим Законом державним виконавцем не вчинялось.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404 передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі судового рішення, згідно з виконавчим документом.

В свою чергу, ч. 2 ст. 39 Закону № 1404 визначено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених ч. 1 цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Отже, як зазначалось вище, вказане рішення суду було виконано шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, за заявою Боржника від 20.03.2017 р. № 26-2827/1.2-17, у зв'язку з чим позивачем до Органу ДВС було подано заяву від 24.03.2017 р. № 14/5-328В про закінчення виконавчого провадження ВП № 43493924, оскільки рішення згідно з виконавчим документом фактично виконано в повному обсязі.

Проте, на момент звернення до суду із вказаною скаргою державним виконавцем постанову про закінчення вказаного виконавчого провадження, у зв'язку з фактичним виконання рішення суду, не винесено. 08.08.2017 р. державним виконавцем в межах вказаного виконавчого провадження винесені постанови про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 66,89 грн. та витрат виконавчого провадження у розмір 351,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 121-2 ГПК України, скарга на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, приватних виконавців щодо виконання судових рішень господарських судів може бути подана стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів, крім рішень виконавця про відкладення проведення виконавчих дій, які можуть бути оскаржені протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів.

Частиною 1 ст. 74 Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до вимог ст. 18 Закону, виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Як зазначено вище, положеннями статті 28 Закону передбачено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються курєром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Частиною 2 ст. 28 Закону визначено, що документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Однак, оскаржувані постанови про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, винесені державним виконавцем 08.08.2017 р. в межах виконавчого провадження ВП № 43493924. на адресу відповідача не надходили. Про їх винесення відповідачу стало відомо при отримання постанови про арешт майна боржника по зведеному виконавчому провадженню ЗВП № 38095514 від 09.08.2017 р., яка надійшла на адресу відповідача 15.08.2017 р., про що свідчить штамп вхідної кореспонденції № 6482/12-17. Як встановлено судом, у матеріалах виконавчого провадження відсутні докази надсилання оскаржуваних постанов на адресу скаржника.

Відповідно до п. 9 ч. 1 статті 39 Закону, виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Частиною 2 ст. 39 Закону передбачено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (ч. 3 ст. 39 Закону).

Крім цього, Законом № 1404 надано визначення поняттям «виконавчий збір» та «витрати виконавчого провадження», встановлено підстави та порядок їх стягнений.

Статтею 27 Закону визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби, стягується з боржника до Державного бюджету України у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Відповідно до ст. 10 Закону № 1404, заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 48 Закону № 1404 - звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання в межах виконавчого провадження ВП № 43493924, що підтверджується Відомостями про виконавче провадження № 43493924 станом на 09.11.2017 р. з Автоматизованої системи виконавчого провадження (далі - АСВП) .

Крім цього, ч. 2 ст. 27 Закону № 1404 визначено, що - виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Враховуючи положення ч. 2 ст. 27 Закону № 1404 базою нарахування виконавчого збору повинна бути сума, що фактично стягнута державним виконавцем внаслідок примусового виконання рішення, а не сума, яка підлягає стягненню за виконавчим документом.

Крім цього, згідно з ч. 3 ст. 42 вказаного Закону - витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону № 1404, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься державним виконавцем на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження.

На момент розгляду скарги дій, визначених ст. 42 Закону № 1404, державним виконавцем в межах виконавчого провадження не здійснювалось.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону, витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, повязані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України. (ч. 3 ст. 42 Закону).

Пунктом 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 р. № 512/5, визначено, що витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Стаття 39 Закону передбачає підстави, в яких виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Крім того, у рішенні від 17.05.2005 р. по справі Чіжов проти України (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зазначені докази повинні містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. Тобто сторона повинна підтвердити факт понесення витрат саме на визначену в оскаржуваній постанові суму належними та допустимими доказами.

Таким чином, з системного аналізу вказаних норм Закону № 1404 вбачається, що, оскільки заходи примусового виконання рішення суду в межах виконавчого провадження ВП № 43493924 державним виконавцем не вживались, зобов'язання Скаржника припинено не шляхом примусового стягнення з нього коштів, правові підстави для стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, у державного виконавця відсутні.

Отже, враховуючи вищенаведене, а саме те, що вимоги судового наказу було виконано, не в примусовому, а в добровільному порядку, а відповідач виконав вимоги відповідно до вимог чинного законодавства України, субєктом оскарження не зазначено та не доведено наявності чи обсягу витрат виконавчого провадження, суд приходить до висновку, що скарга Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України на дії органу Державної виконавчої служби від 06.09.2017 року за вх. № 3718/17, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Львівгаз) про стягнення пені в розмірі 78575,04 грн., 3% річних в розмірі 1024499,95 грн., інфляційних втрат в розмірі 268985,16 грн., що у сумі становить 1372060,16 грн., обґрунтовані та підлягають задоволення.

Тому, виходячи з вищенаведеного, керуючись ст.ст. 86, 121-2 ГПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на дії органу державної виконавчої служби від 06.09.2017 року за вх. № 3718/17 задоволити.

2. Визнати незаконними дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управляння юстиції у м. Києві щодо винесення 08.08.2017 р. в межах виконавчого провадження ВП № 43493924:

- постанови про стягнення з публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» виконавчого збору у розмірі 66,89 грн.;

- постанови про стягнення з публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та витрат виконавчого провадження у розмірі 351,00 грн.

3. Визнати недійсними постанови державного виконавця Шевченківського районного відділу Шевченківського районного відділу державної від 08.08.2017 р. винесені в межах виконавчого провадження ВП № 43493924, про:

- стягнення з публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» виконавчого збору у розмірі 66,89 грн.;

- стягнення з публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» витрат виконавчого провадження у розмірі 351,00 грн.

4. Накази видати, в порядку ст. 116 ГПК України, після набрання рішенням законної сили.

Головуючий суддя Пазичев В.М.

Суддя Бортник О.Ю.

Суддя Манюк П.Т.