КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2017 р. Справа№ 910/401/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Тищенко А.І.

Майданевича А.Г.

Секретар судового засідання: Бойко І.О.

За участю представників: відповідно до протоколу судового засідання від 21.12.2017.

розглянувши апеляційну скаргу Компанії "Турбо Груп Холдінг Лтд"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 (повний текст підписано 01.08.2017)

у справі № 910/401/17 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави

в особі Київської міської ради

до Компанії "Турбо Груп Холдінг Лтд"

про витребування майна з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернувся Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради з позовом до Компанії "Турбо Груп Холдінг Лтд" про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю правових підстав для володіння та користування відповідачем нежилим приміщенням № 106 (група приміщень № 106), загальною площею 139,1 кв.м. по АДРЕСА_1, у зв'язку з чим заявлено позовні вимоги про витребування у Компанії "Турбо Груп Холдінг Лтд" вказане майно.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 позовні вимоги задовольнити повністю.

Витребувано у компанії "Турбо Груп Холдінг Лтд" (країна реєстрації: Беліз, Фронтьє Інтернешнл Бізнес Севісез Лтд. НьюХарайзенБілдінг, 1, поверх 3 (1-2) ОСОБА_11 , АДРЕСА_2) нежитлове приміщення № 106 (група приміщень № 106), загальною площею 139,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

Присуджено до стягнути з компанії "Турбо Груп Холдінг Лтд" на користь Прокуратури міста Києва витрати по сплаті судового збору в сумі 5 277,00 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Компанія "Турбо Груп Холдінг Лтд" звернулась до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №910/401/17 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом прийнято рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не досліджено всіх обставин справи та не надано належної оцінки доказам у справі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, судом першої інстанції не встановлено наявність права власності на спірне майно ні у територіальної громади Дніпровського району міста Києва, ні в Київської міської ради.

Крім того, судом першої інстанції не досліджувалася судом і обставина дійсності (недійсності), у тому числі нікчемності наведеного договору купівлі-продажу.

Одночасно відповідачем подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Компанії "Турбо Груп Холдінг Лтд" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Отрюха Б.В., суддів Тищенко А.І. та Майданевича А.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.10.2017 поновлено строк на апеляційне оскарження, апеляційну скаргу Компанії "Турбо Груп Холдінг Лтд" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 28.11.2017.

27.11.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів прокурор подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 без змін, який колегією суддів було оглянуто та долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 28.11.2017 учасники судового процесу надали свої пояснення по справі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.11.2017 апеляційну скаргу Компанії "Турбо Груп Холдінг Лтд" відкладено на 19.12.2017.

19.12.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від прокуратури надійшли пояснення, в яких прокурор заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги Компанії "Турбо Груп Холдінг Лтд", а рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 по справі № 910/401/17 залишити без змін, які колегією суддів були оглянуті та долучені до матеріалів справи.

19.12.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в яких позивач заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги Компанії "Турбо Груп Холдінг Лтд", а рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 по справі № 910/401/17 залишити без змін, який колегією суддів був оглянутий та долучений до матеріалів справи.

19.12.2017 в порядку статті 216 ГПК України в судовому засіданні було оголошено перерву до 21.12.2017.

В судовому засіданні 21.12.2017 представник відповідача надала пояснення по суті спору, підтримала доводи апеляційної скарги та просила рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 у справі № 910/401/17 скасувати повністю та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні 21.12.2017 прокурор та представник позивача надали пояснення по суті спору, заперечували проти доводів апеляційної скарги з мотивів викладених у відзивах та просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги Компанії "Турбо Груп Холдінг Лтд", а рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 по справі № 910/401/17 залишити без змін.

Колегією суддів на підставі ч. 7 ст. 270 ГПК України надано учасникам судової справи можливість виступити у судових дебатах, яке учасниками справи реалізовано.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурором від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, визначених законом.

Підставою представництва інтересів держави в судах є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних і інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Згідно із пунктом 3 частини 6 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" під час здійснення представництва інтересів держави в суді прокурор має право у порядку, передбаченому процесуальним законом ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи.

Відповідно до пункту 3 статті 24 Закону України "Про прокуратуру" право подання апеляційної чи касаційної скарги на судове рішення в цивільній, адміністративній, господарській справі надається прокурору, який брав участь у судовому розгляді, а також незалежно від участі в розгляді справи прокурору вищого рівня: Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, першим заступникам та заступникам керівників регіональних прокуратур.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-РП/9 визначено, що під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Крім того, статтею 53 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за ново виявленими або виключними обставинами.

Згідно із статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Пунктом 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Таким чином, прокуратурою вірно визначено в якості позивача - Київську міську раду, як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Як вбачається з матеріалів справи, в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000157 від 25.08.2016 встановлено, що нежитлове приміщення № 106 (група приміщень № 106), загальною площею 139,1 кв. м по АДРЕСА_1, яке належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибуло з її володіння без волі власника.

Рішенням Київської міської ради від 27.12.2001р. № 208/1642 "Про формування комунальної власності територіальних громад міста Києва" нежитлове вбудоване приміщення загальною площею 139,1 кв.м., розташоване в АДРЕСА_1 включено до переліку об'єктів права комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва за порядковим № 58 (1.1.б) в додатку № 5 (з урахуванням змін, внесених рішенням КМР від 26.12.2002р. № 220/380).

Відповідно до рішення Київської міської ради від 09.09.2010 № 7/4819 "Про питання організації управління районами в м. Києві", у зв'язку з припиненням Дніпровської районної у м. Києві ради, виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) протягом місяця з дня набрання чинності цим рішенням подати на розгляд Київської міської ради пропозиції щодо прийняття у власність територіальної громади міста Києва нерухомого та рухомого майна, коштів, підприємств, установ, організацій та іншого майна районних у місті Києві рад та їх органів.

Таким чином, нежитлове вбудоване приміщення загальною площею 139,1 кв.м., розташоване в АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади міста Києва (комунальною власністю), від імені якої повноваження власника, згідно з Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Законом України "Про столицю України - місто-герой Київ", здійснює Київська міська рада.

Посилання апелянта на положення Цивільного кодексу України в частині моменту набуття права власності є безпідставними, оскільки відповідно до прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а саме "Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.".

Згідно із Законом України від 11.02.2010 № 1878-VI, статтю 334 Цивільного кодексу України "Момент набуття права власності за договором" було доповнено частиною 4 наступного змісту - "Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону".

Частиною 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", що визначає загальні засади державної реєстрації прав, чітко визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження , що виникли до 01.01.2013 визнаються дійсними.

Відповідно до частини 1 статті 329 Цивільного кодексу України юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Згідно із статтею 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Частиною 2 статті 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 2 статті 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із частинами 1, 2 статті 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що 22.09.2008 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (спірне майно), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. та зареєстровано в реєстрі під № 2291.

Згідно із пунктом 1 договору продавець ОСОБА_4 продав, а покупець ОСОБА_5 купив нежитлове приміщення № 106 (група приміщень № 106), загальною площею 139,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 2 вказаного Договору, відчужуване нежитлове приміщення належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04.01.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. за реєстровим № 12, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 13.01.2008 в реєстровій книзі під за № 1247.

Крім того, 20.11.2015 право власності на спірне приміщення зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 25.06.2011 Головним управлінням комунальної власності м.Києва виконавчого органу КМР (КМДА).

24.06.2016 між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу спірного об'єкту нерухомості, за яким ОСОБА_7 є власником спірного приміщення на підставі свідоцтва про право власності, виданого ГУ комунальної власності м.Києва відповідно до наказу ГУ КВ м.Києва від 25.06.2011 №402-В.

Крім того, 23.08.2016 між ОСОБА_5 та компанією "Турбо Груп Холдінг Лтд." укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 106 (група приміщень № 106), загальною площею 139,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із пунктом 2 якого відчужуване приміщення належить продавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 22.09.2008 під реєстровим № 2291, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 30.09.2008 та записаного у реєстрову книгу № д. 1621-131 за реєстровим № 5312, на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва від 04.08.2016 по справі № 755/543/16-ц.

Проте, відповідно до наявної в матеріалах справи інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 19.10.2016 за № 13293 (И-2016), договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 22.09.2008, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф., в бюро не реєструвався.

Крім того, з наявної в матеріалах справи копії листа Апеляційного суду міста Києва за вих. № 22-ц/796/9979/2016 від 01.11.2016 вбачається, що у провадженні Апеляційного суду міста Києва дійсно перебувала цивільна справа № 22-ц/796/9979/2016 (унікальний номер 755/543/16-ц) за позовом ОСОБА_9 до Публічного акціонерного товариства "Український професійний Банк", третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Логістік-Сервіс 1", про визнання зобов'язань за договором поруки припиненими шляхом їх повного виконання за апеляційною скаргою ОСОБА_10 від імені та в інтересах ОСОБА_9 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30.05.2016. Відповідно до даних автоматизованої системи документообігу суду станом на 01.11.2016 цивільні справи за участю ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 у провадженні Апеляційного суду м. Києва не перебували.

Що стосується укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 договору купівлі-продажу спірного майна від 24.06.2016, слід зауважити, що продавець за договором ОСОБА_7 помер, даний факт підтверджується наявним в матеріалах справи листом Відділу державної реєстрації смерті ТУЮ у м. Києві від 20.08.2016.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази того, що спірне нерухоме майно було правомірно зареєстроване за відповідачем, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Статтею 330 Цивільного кодексу України визначено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, статтею 388 ЦК України визначено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, втім такі випадки обмежені та можуть мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.

Враховуючи викладене, оскільки дійсний власник - Київська міська рада, не була стороною жодного договору купівлі-продажу спірного майна, а в матеріалах справи відсутні докази волевиявлення позивача, як то оформленого у вигляді рішення про відчуження спірного приміщення, яке відповідає вимогам законодавства, відчуження спірного майна відбулось поза волею дійсного власника, а саме Київської міської ради.

Вищевказане свідчить про відсутність підстав для виникнення у Компанії "Турбо Груп Холдінг Лтд" права власності на нежитлового вбудованого приміщення № 106 (група приміщень № 106), загальною площею 139,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 11.10.2011 у справі №5002-8/5447-2010, де сказано що у разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України.

Таким чином, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що спірне майно яке належить позивачу на праві власності, вибуло з його володіння поза його волею та в подальшому було передано відповідачу, прокурор правомірно звернувся за захистом права позивача шляхом витребування від відповідача спірного нерухомого майна в порядку статті 388 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю.

Доводи, які наведені скаржником в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Отже, суд апеляційної інстанції зазначає про помилковість доводів апеляційної скарги, щодо безпідставного витребування судом першої інстанції спірного майна у відповідача.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається, а доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Таким чином, апеляційна скарга Компанії "Турбо Груп Холдінг Лтд" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 у справі № 910/401/17 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 у справі № 910/401/17 підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 267-270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Компанії "Турбо Груп Холдінг Лтд" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 у справі № 910/401/17 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/401/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді А.І. Тищенко

А.Г. Майданевич