РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2017Справа №910/17545/17

Суддя Господарського суду міста Києва Князьков В.В.

за участю секретаря судового засідання Коваленко О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом 26 Об'єднаного загону Державної спеціальної служби транспорту, м. Дніпро

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково виробниче підприємство «ТЕМП-3000», м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Східного офісу Держаудитслужби, м. Дніпро

про стягнення 19 600,00 грн.

За участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Галя Є.С.

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

26 Об'єднаний загін Державної спеціальної служби транспорту звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково виробниче підприємство «ТЕМП-3000» про стягнення 19 600,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на безпідставне включення до ціни договору про закупівлю товарів за державні кошти №127 від 17.10.2014 суми податку на додану вартість в розмірі 19 600,00 грн. Як вказує позивач, чинним податковим законодавством на період проведення антитерористичної операції звільнено від оподаткування податком на додану вартість операції з постачання спеціальних засобів індивідуального захисту.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 порушено провадження у справі, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача залучено Східний офіс Держаудитслужби, розгляд справи призначено на 01.11.2017.

30.10.2017 на адресу Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення Східного офісу Держаудитслужби по суті справи, в яких третьою особою позовні вимоги підтримано та зазначено, що у 2014 році при придбанні продукції військового призначення (шоломи кулезахисні) позивачем зайво сплачено податок на додану вартість на суму 19 600,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.11.2017 розгляд справи, за клопотання відповідача, відкладено на 15.11.2017.

15.11.2017 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечив з тих підстав, що положення Податкового кодексу України, на які посилається позивач, на спірні правовідносини не поширюються. Зокрема, як вказав відповідач, відповідні пільги з оподаткування стосуються операцій з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України спеціальних засобів індивідуального захисту для цілей АТО. Проте, відповідач є вітчизняним виробником, а, отже, вказаних операцій не здійснював. Відповідач вказує, що сплаченим ним податок на додану вартість є безпосередніми витратами підприємства, та ціна в договорі не може бути змінена після його виконання.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 15.11.2017 оголошено перерву до 13.12.2017.

12.12.2017 представником позивача подано до суду клопотання про розгляд справи 13.12.2017 без його участі.

У судове засідання представники позивача та третьої особи не з'явились.

Представник відповідача у судове засідання з'явився, проти задоволення позову надав заперечення.

Згідно з п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на неявку представників позивача та третьої особи, приймаючи до уваги клопотання представника позивача про розгляд справи без його участі, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до приписів статті 75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаних учасників справи не перешкоджає вирішенню справи по суті.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні складено протокол, який долучений до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

17.10.2014 між 26 Об'єднаним загоном Державної спеціальної служби транспорту (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково виробниче підприємство «Темп-3000» (постачальник) укладено договір №127 про закупівлю товарів за державні кошти (далі - Договір), відповідно до п. п. 1.1, 1.2 якого продавець зобов'язався у 2014 році поставити замовникові товари, зазначені і специфікації (додаток №1) - код 32.99.11 Убори головні захисні (шолом куле захисний «Каска-1М»), а замовник - прийняти і оплатити такі товари.

Відповідно до п. 3.1 Договору ціна договору складає 117 600,00 грн., у тому числі податок на додану вартість 19 600,00 грн.

За змістом п. 4.1 Договору розрахунки за цим договором проводяться шляхом оплати за фактом поставки товару.

Договір підписано представниками сторін та скріплено печатками юридичних осіб.

На виконання умов Договору відповідачем було поставлено позивачу товар - 42 шоломи кулезахисні «Каска-1М», що підтверджується підписаною обома сторонами видатковою накладною №РН-С01372 від 17.10.2014.

Згідно з платіжним дорученням №31 від 17.10.2014 позивачем було сплачено на користь відповідача грошові кошти в сумі 117 600,00 грн. як оплату за поставлений товар, у тому числі податок на додану вартість 19 600,00 грн.

Також судом встановлено, що у період з 02.11.2015 по 04.01.2016 Державною фінансовою інспекцією в Дніпропетровській області, яку реорганізовано шляхом приєднання до Східного офісу аудитслужби України, було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності 26 Об'єднаного загону Державної спеціальної служби транспорту за період з 01.10.2013 по 30.09.2015, за наслідками якої складено акт ревізії №08-20/1 від 05.01.2015. Як вбачається з вказаного акту контролюючим органом було вказано, що Законом України від 01.07.2014 №1561-УІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів» доповнено пункт 32 підрозділу 2 розділу ХХ «Прикінцеві положення» Податкового кодексу України пунктом про звільнення від оподаткування податком на додану вартість операцій з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України, на період проведення антитерористичної операції та/або запровадження воєнного стану, спеціальних засобів індивідуального захисту, лікарських засобів та медичних виробів. Тому, за змістом акту ревізії, 26 Об'єднаним загоном Державної спеціальної служби транспорту було зайво сплачено за договором №127 від 17.10.2014 суму податку на додану вартість в розмірі 19 600,00 грн.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для повернення відповідачем зайво сплаченої суми податку на додану вартість в сумі 19 600,00 грн., оскільки операція, що відбулась, оподаткуванню не підлягає.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За загальним правилом, викладеним в ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів врегульовано главою 53 Цивільного кодексу України та главою 20 Господарського кодексу України.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з ч. 2 ст. 189 Господарського кодексу України ціна є істотною умовою господарського договору.

Статтею 632 Цивільного кодексу України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Як зазначалось судом, у пункті 3.1 Договору сторони визначили, що ціна договору складає 117 600,00 грн., у тому числі податок на додану вартість 19 600,00 грн.

У частині 1 статті 691 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Матеріалами справи (підписана сторонами видаткова накладна №РН-С01372 від 17.10.2017; платіжне доручення №31 від 17.10.2014) підтверджується факт постачання відповідачем товару на загальну суму 117 600,00 грн. та, відповідно, факт здійснення позивачем оплати отриманого товару.

Таким чином, судом встановлено факт повного виконання умов Договору як позивачем, так і відповідачем.

Одночасно з цим, частиною 2 ст. 632 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Нормою частини 3 статті 632 Цивільного кодексу України встановлено недопустимість зміни ціни договору після його виконання.

Підсумовуючи вищевикладене, господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача про повернення частини сплачених коштів та, відповідно, зменшення ціни договору (п.3.1) з підстав відсутності умов такого зменшення у Законі чи договорі, а також з підстав прямої заборони такого зменшення через повне виконання договору нормами Цивільного кодексу України.

Щодо посилань позивача на пункт 32 підрозділу 2 розділу ХХ «Прикінцеві положення» Податкового кодексу України, введену в дію Законом України від 01.07.2014 №1561-УІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів», господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 14.1.178 ст. 14 Податкового кодексу України податок на додану вартість - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є, в тому числі, операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю (п. «а» ч. 1 ст. 185 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 32 підрозділу 2 розділу ХХ «Прикінцеві положення» Податкового кодексу України (в редакції, що була чинною на момент укладання спірного правочину) тимчасово, на період проведення антитерористичної операції та/або запровадження воєнного стану відповідно до законодавства, звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України, в тому числі, спеціальних засобів індивідуального захисту (каски, виготовлені відповідно до військових стандартів або технічних умов, чи їх еквіваленти та спеціально призначені для них компоненти (тобто підшоломи, амортизатори), що класифікуються у товарній підкатегорії 6506 10 80 00 згідно з УКТ ЗЕД, бронежилети, що класифікуються у товарній підкатегорії 6211 43 90 00 згідно з УКТ ЗЕД), виготовлених відповідно до військових стандартів або військових умов для потреб правоохоронних органів, Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, інших суб'єктів, що здійснюють боротьбу з тероризмом відповідно до закону; ниток для виготовлення бронежилетів, що класифікуються у товарних підкатегоріях 5402 11 00 00 та 5407 10 00 00 згідно з УКТ ЗЕД; тканин (матеріалів) для виготовлення бронежилетів, що класифікуються у товарних підкатегоріях 3920 10 89 90, 3921 90 60 00, 5603 14 10 00, 6914 90 00 00 згідно з УКТ ЗЕД.

Наведеною правовою нормою врегульовано оподаткування саме операцій з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України відповідних товарів оборонного призначення, тоді як правовідносини, що виникли між позивачем 2 та відповідачем, ніяким чином не стосуються ввезення бронежилетів на митну територію України та постачання на митній території України.

При цьому, у пункті 32 підрозділу 2 розділу ХХ «Прикінцеві положення» Податкового кодексу України передбачено звільнення від сплати податку на додану вартість суб'єктів, що поставляють відповідну продукцію саме для потреб антитерористичної операції та/або при запровадженні воєнного стану.

Суд зазначає, що договір №127 від 17.10.2014 не містить посилань на те, шоломи кулезахисні «Каска-1М» підлягають використанню саме в оборонних цілях при проведенні антитерористичної операції та/або при запровадженні воєнного стану.

Указом виконуючого обов'язки Президента України №405/2014 від 14.04.2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» було введено в дію рішення від 13.04.2014 Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

У статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» зазначено, що період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом виконуючого обов'язки Президента України №405/2014 від 14.04.2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу виконуючого обов'язки Президента України №405/2014 від 14.04.2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Проте, позивачем не було представлено до матеріалів справи належних та допустимих, у розмінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України, доказів того, що шоломи куле захисні «Каска-1М», які є предметом поставки за договором №127 від 17.10.2014, поставлялись саме для забезпечення проведення антитерористичної операції.

Наразі, матеріалами справи також не підтверджується кваліфікація шоломів кулезахисних «Каска-1М», що поставлялись відповідачем, у товарній під категорії 6506 10 80 00 згідно з УКТ ЗЕД, як це імперативно передбачено приписами Податкового кодексу України, на які посилається позивач в якості нормативного обґрунтування позову.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона за допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За висновками суду, всупереч викладеним вище нормам закону, позивачем не було доведено обґрунтованості позовних вимог. Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази того, що поставлений за Договором товар підлягав використанню в оборонних цілях при проведенні АТО чи при запровадженні воєнного стану, а також, що даний товар класифікується за кодами УКТ ЗЕД, зазначеними у Законі України «Про внесення зміни до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів».

До того ж, станом на день подання позовної заяви у справі №910/17545/17 договір №127 від 17.10.2017 був повністю виконаний сторонами, і відповідна сума податку на додану вартість перерахована до бюджету, що спростовує посилання позивача про заподіяння збитків державі.

Такі висновки суду відповідають позиції Вищого господарського суду України, викладеній у постанові від 18.09.2017 у справі №910/22319/16.

Враховуючи викладене вище, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги 26 Об'єднаного загону Державної спеціальної служби транспорту до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково виробниче підприємство «ТЕМП-3000» про стягнення 19 600,00 грн. є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за розгляд даної справи покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог 26 Об'єднаного загону Державної спеціальної служби транспорту відмовити.

У судовому засіданні 13.12.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 18.12.2017.

Суддя В.В. Князьков