РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2017Справа №910/17832/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма "ВЕЛТА"

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

про зобов'язання виконати умови договору

Суддя Лиськов М.О.

Представники сторін:

від позивача: Кравцов В.В. (дов. №1/17-3 від 01.01.2017)

від відповідача: Мосунов Ю.А. (дов.№09/12/517 від 13.10.2017)

Гриба Ю.М. (дов. №09-32/36 від 29.01.2016)

В судовому засіданні 13.12.2017., відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕЛТА" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - відповідач) про зобов'язання виконати умови договору.

Позовні вимоги позивача мотивовані тим, що за твердженням позивача, відповідач неналежно виконує положення п.п. 4.2.3. Кредитного договору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.10.2017 порушено провадження у справі № 910/17832/17, розгляд справи призначено на 25.10.2017 року.

12.10.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача разом із позовною заявою було подано клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову, відповідно до змісту якого позивач просить суд вжити заходів до забезпечення позову

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2017 було задоволено заяву про вжиття заходів забезпечення позову Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо Комерційна Фірма "Велта".

В судове засідання, призначене на 25.10.2017, з'явилися представники сторін та надали пояснення по справі.

25.10.2017 в судовому засіданні було оголошено перерву до 15.11.2017.

В судове засідання, призначене на 15.11.2017, з'явилися представники сторін та надали пояснення по справі.

15.11.2017 в судовому засіданні було оголошено перерву до 29.11.2017.

29.11.2017 в судовому засіданні було оголошено перерву до 13.12.2017.

В судове засідання, призначене на 13.12.2017, з'явилися представники сторін та надали пояснення по справі.

Представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи, яке судом відхилено.

Представник позивача подав клопотання про відкладення розгляду справи, яке судом відхилено.

Під час судового засідання, представником позивача підтримано подану заяву про зміну предмету і підстав позову. Суд дослідивши вказану заяву, заслухавши доводи представників сторін, задовольнив її з наступних підстав.

Частиною 4 ст. 22 ГПК України передбачено, що позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Як роз'яснено в п. 3.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК.

Початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд після відкриття судового засідання, роз'яснення (за необхідності) сторонам та іншим учасникам судового процесу їх прав та обов'язків і розгляду інших клопотань і заяв (про відкладення розгляду справи, залучення до участі в ній інших осіб, витребування додаткових доказів тощо) переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, про що зазначається в протоколі судового засідання. При цьому неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 ГПК.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Враховуючи наведене, оскільки суд не перейшов до розгляду справи по суті, суд визнає подану заяву про зміну предмету позову такою, що відповідає вимогам ст. 22 ГПК України у зв'язку з чим приймає її до розгляду.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕЛТА" (далі - Позивачем) та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - Відповідач) укладено Кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 20-2870/2-1 від 18 жовтня 2011 року (далі - Кредитний договір).

Згідно до положень п. 4.2.3 Кредитного договору Позичальник зобов'язаний Безумовно надавати представникам Банку за їх першою вимогою у строк не більше З (трьох) робочих днів:

- Інформацію про свою фінансово-господарську діяльність, а саме : бухгалтерську (баланс - форма № 1, звіт про фінансові результати - форма № 2) та статистичну звітність (звіт про фінансові результати дебіторську та кредиторську заборгованість - форма № 1 -Б) розшифровки дебіторської та кредиторської заборгованості та іншу звітність. Вищевказану бухгалтерську звітність, засвідчену підписами уповноважених осіб (керівника, головного бухгалтера) та печаткою Позичальника надавати щоквартально не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним кварталом щорічно - за підсумками останнього року протягом двох календарних місяців наступного року за звітним періодом не пізніше 25 лютого;

- Щорічно до 01 лютого письмове підтвердження залишків по всіх відкритих в Банку станом на 01 січня, затверджене підписами уповноважених осіб Позичальника, яким надано право першого та другого підпису, скріплене печаткою. При неотриманні підтверджень протягом місяця залишок коштів вважається підтвердженим;

- Висновки аудиторів (у разі наявності), бухгалтерські та інші документи, що підтверджують рух (списання, зарахування) грошових коштів Позичальника за рахунками в інших кредитно-фінансових установах, в тому числі в іноземній валюті, а також договори, контракти, рахунки-фактури, що стосуються предмету цього Договору, документи, які підтверджують використання кредиту згідно його цільового призначення, а також документи, які підтверджують наявність, стан та рух майна (в тому числі заставленого майна) Позичальника, та повну інформацію, що стосується судових справ стороною яких є Позичальник, в тому числі справи про банкрутство Позичальника, про порушення якої Позичальник зобов'язується повідомити Банк не пізніше 5 (п'яти) робочих днів з дня винесення судом відповідної ухвали. У разі ненадання інформації передбаченої п. 4.2.3 цього договору Банк має право збільшити процентну ставку за користування кредитом на 3 процентні пункти. Якщо протягом місяця, наступним за звітним кварталом позичальник надасть до Банку вказані документи Банк починаючи з першого місяця наступного кварталу встановлює розмір процентної ставки, вказаної відповідно до п. 3.2. цього Договору.

Договором про внесення змін №20-4123/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №2028/2-1 від 18.10.2011 року від 31.01.2013 року пунктом 3 доповнено договір п.6.15 наступного змісту «усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у разі якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур'єром або за допомогою комплексу електронного банкінгу «pib-online»» або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата надсилання банком такого повідомлення або дата поштового штемпеля відділення одержувача».

За період з 31.01.2013 року по 13.10.2017 року від Відповідача не надходило повідомлення (вимога) у письмовій формі надіслана рекомендованим листом, кур'єром або за допомогою комплексу електронного банкінгу «pib-online»» або вручену особисто, про надання документів перелічених в п.4.2.3. Кредитного договору, що свідчить про невиконання Відповідачем вимоги п.4.2.3. Кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-2870/2-1 від 18 жовтня 2011 року щодо зобов'язання Банку за першою вимогою у строк не більше 3 (трьох) робочих днів отримувати документи.

Також за твердженням позивача, що не спростоване відповідачем, позивачем умови договору виконувалися без вимоги відповідача, а саме умову п. 4.2.3 Кредитного договору щодо надання документів позивач виконував шляхом надання відповідачу наступних документів:

1. Бухгалтерських відомостей (Ф1, Ф2), що надані Банку - 07.06.2017 року;

2. Статистичної звітності, що надана Банку - 07.06.2017 року;

3. Розшифровки дебіторської та кредиторської заборгованості, статті «Чистий дохід» станом на 01.01.2017р., надано Банку - 07.06.2017 року

4. Документів, що підтверджують рух (списання, зарахування) грошових коштів Позичальника за рахунками в інших кредитно-фінансових установах за 4 квартал 2016 p., за 1 квартал 2017р., надано до Банку 13.06.2017 року.

Судом встановлено, що всупереч умовам договору та діям позивача, відповідач 05.10.2017 року звернувся з Вимогою до позивача від 29.09.2017 року вих. № 09-8-7/1474 про дострокове виконання зобов'язання за Кредитним договором (далі - Вимога). Відповідно до положень зазначеної Вимоги ПАТ «Промінвестбанк» вимагає від позивача протягом 10 днів з дати отримання Вимоги повернути отриманні останнім кредитні кошти в розмірі 93 338 446,37 доларів США та нараховані відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 17 626 032,22 доларів США. А у разі невиконання позивачем зазначеної Вимоги Банк має право ініціювати процедуру звернення стягнення зазначених грошових коштів з ТОВ ВКФ «Велта». Згідно до мотивувальної частини Вимоги, ПАТ «Промінвестбанк» посилається на те, що ТОВ ВКФ «Велта» не виконано умови зокрема, пп. 4.2.3. Кредитного договору, а саме: «Ненадання Банку інформації про свою фінансово-господарську діяльність, а саме: бухгалтерську (Ф1, Ф2) та статистичну звітність, розшифровки дебіторської та кредиторської заборгованості, статті «Чистий дохід» на 01.01.2017 p., а також документи що підтверджують рух (списання, зарахування) грошових коштів Позичальника за рахунками в інших кредитно-фінансових установах за 4 квартал 2016 p., та за 1 квартал 2017р. (п. 4.2.3. Кредитного договору)».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач також посилається на те, що істотна змінна обставин та скрутне фінансове становище позивача визнанні господарським судом м. Києва у справі № 910/12154/16, за позовом ТОВ ВКФ «Велта» до ПАТ «Промінвестбанк» третя особа яка не яка не заявляє самостійних вимог на стороні Позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Звездапарк» про внесення змін у Кредитний договір у зв'язку з істотною зміною обставин, про що міститься посилання у мотивувальній частині рішення від 29.03.2017 року, яке залишено в силі Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 року по справі №910/12154/16, а отже не потребує додаткового доказування виходячи вимог ч. З ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, враховуючи вищенаведене Позивач вважає, що в спірних правовідносинах Відповідачем порушені норми та приписи діючого законодавства та умови договору, в зв'язку з чим Позивач цілком правомірно звертається до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю із урахуванням заяви про зміну предмету позову з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Заперечення відповідача надані до суду у відзиві та підтримані представниками відповідача під час судових засідань стосовно того, що обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав є неналежними та що позивачем не доведено порушення його прав діями відповідача, а також про те, що позовні вимоги ТОВ «ВКФ «Велта» не підтверджуються фактичним обставинами справи та ґрунтуються на хибному тлумаченні положень договору, не приймаються судом до уваги із наступних підстав.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень відповідача, суд враховує наведене вище нормативне регулювання та вимоги статті 55 Конституції України, відповідно до якої права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руіс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torja v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А,п.29). Хоча національний суд має повну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи інший справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, № 37801/97, п.36.). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Відповідно до положень пунктів 1, 2 постанови пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 року № 9 передбачено, що відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. Виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцієюсудового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до оглядового листа Верховного Суду України, визначено, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Таким чином, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, проте позивачем не обґрунтовано, яким чином обраний ним спосіб захисту зможе забезпечити реальний та ефективний захист його порушеного (невизнаного) права.

В постанові судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 зазначено, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, аналізуючи ефективність обраного позивачем способу захисту, суд повинен встановити можливість його реального виконання, оскільки, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач звертаючись до суду саме з вимогою про визнати, що станом на 05.10.2017 року у Публічного Акціонерного Товариства «Акціонерний Комерційний Промислово-Інвестиційний Банк» відсутнє право вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Велта» (незалежно від настання строку остаточного повернення всіх одержаних в межах кредитної лінії сум кредиту) сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом та/або плати за кредит та/або процентів за неправомірне користування кредитом, та/або сум неустойки, передбачених Кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 20-2870/2-1 від 18 жовтня 11 року на підставі положень пп. 4.3.4. Кредитного договору за невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою «Велта» свого обов'язку значеного пп. 4.2.3. Кредитного договору, вірно прийняв до уваги, що статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з якими кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права та інтересу. Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно до ст.16 ЦК України та ст. 20 ГК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов'язку в натурі; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

При цьому, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Тут суд вважає за необхідне зазначити, що з огляду на встановлені судом обставини, обраний позивачем спосіб захисту права, порушеного на його думку відповідачем, у повному обсязі відповідає вимогам ч. 2 ст. 19 Цивільного кодексу України.

Решта доводів відповідача суд вважає безпідставними, такими що не підтверджуються наявними матеріалами справи та не приймаються судом до уваги.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що позивачем вірно обраний спосіб захисту його порушеного права, а позовні вимоги є обґрунтованими, належним чином підтвердженими наявними матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати, що станом на 05.10.2017 року у Публічного Акціонерного Товариства «Акціонерний Комерційний Промислово-Інвестиційний Банк» відсутнє право вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Велта» (незалежно від настання строку остаточного повернення всіх одержаних в межах кредитної лінії сум кредиту) сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом та/або плати за кредит та/або процентів за неправомірне користування кредитом, та/або сум неустойки, передбачених Кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 20-2870/2-1 від 18 жовтня 11 року на підставі положень пп. 4.3.4. Кредитного договору за невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою «Велта» свого обов'язку значеного пп. 4.2.3. Кредитного договору.

3. Стягнути з Публічного Акціонерного Товариства «Акціонерний Комерційний Промислово-Інвестиційний Банк», (01001 м. Київ, провулок Шевченка, будинок 12 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Велта» (26014, Кіровоградська область, Новомиргородський район, с. Коробчине, вул. Хутір Комінтерн, будинок 3 ) суму судового збору - 1 600,00 грн.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 20.12.2017

Суддя М.О. Лиськов