ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2017 р. Справа № 922/3359/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Камишева Л.М.,

при секретарі Євтушенко Є.В.,

за участю представників:

прокурор - Ногіна О.М. - на підставі посвідчення від 11.02.2015р. № 032167,

від позивача - не з'явився,

від 1-го відповідача - Оганезова Р.А. - за довіреністю від 03.01.2017р. № 08-11/8/2-17,

від 2-го відповідача - Ніколенко А.В. - за довіреністю від 13.12.2017р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області (вх. №3607 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 30.10.2017р. у справі №922/3359/16,

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області, м. Харків,

до: 1. Харківської міської ради, м. Харків,

2. Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Сан-Марино", м.Харків,

про скасування рішення, визнання недійсним державного акту,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 р. керівник Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Харківської міської ради та ОК "ЖБК "Сан-Марино", в якій просив:

- визнати незаконним та скасувати пункт 11 додатку 1 до рішення 8 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) об'єктів" від 06.07.2011 р. №330/11, яким передано ОК "ЖБК "Сан-Марино" у власність земельну ділянку (кадастровий номер :16:003:0035), площею 3,000 га для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови по вул. Дерев'янка, 19 у м. Харкові;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №159254 на земельну ділянку, площею 3,000 га, розташовану у м. Харкові по вул. Дерев'янка, 19, з кадастровим номером :16:003:0035.

Рішенням господарського суду Харківської області від 30.10.2017р. у справі №922/3359/16 (суддя Ольшанченко В.І.) в позові прокурора до Харківської міської ради (м. Харків) та Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Сан-Марино" (м. Харків) відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, заступник прокурора Харківської області звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 30.10.2017р. у справі №922/3359/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги зазначає, що в порушення ст.ст. 4-7, 34, 43 ГПК України, суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи та залишив поза увагою надані прокурором докази наявності на спірній земельній ділянці водного об'єкту - струмка Саржинка, який являє собою притоку третього порядку річки Сіверський Донець та є частиною водного фонду України, обставини чого згідно з положеннями ст.ст. 58, 84 Земельного кодексу України, ст.ст. 3-5 Водного кодексу України виключає передачу земельної ділянки водного фонду України комунальної форми власності у приватну власність. При цьому, на думку апелянта, сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий статус захисної смуги, нормативні розмірі яких встановлені ст. 88 ВК України, орієнтовні розміри і межі водоохоронних зон визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996р. № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них".

У відзиві на апеляційну скаргу Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Сан-Марино" просить апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області залишити без змін, рішення господарського суду Харківської області від 30.10.2017р. у справі № 922/3359/16 - без задоволення.

В обґрунтування своєї позиції у справі зазначає, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами обставини фактичної наявності на спірній земельній ділянці водного об'єкту (струмка), віднесення землі до водного фонду, факт зміни та/або порушення встановлення цільового призначення, незаконності оскаржуваного рішення Харківської міської ради. При цьому, оскаржуване рішення Харківської міської ради № 330/11 від 06.07.2011р. не встановлювало та не змінювало цільове призначення спірної земельної ділянки, оскільки земля вже була визначена як громадська та житлова забудова, що виключає можливість визнання даного рішення незаконним на підставі ст. 20 ЗК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Харківська міська рада просить відмовити Заступнику прокурора Харківської області у задоволенні апеляційної скарги на рішення господарського суду Харківської області від 30.10.2017р. у справі №922/3359/16 в повному обсязі та залишити рішення суду без змін.

Обґрунтовуючи свою позицію з приводу спірних правовідносин відповідач вказує, що прокурором не доведено віднесення струмка Саржинка до водного об'єкту з огляду на відсутність відповідних доказів (виділення відповідачу спірної земельної ділянки та будівництва ним об'єкта у межах захисної прибережної смуги; віднесення струмка Саржинка до водних об'єктів, а також спірної земельної ділянки до об'єктів водного фонду та знаходження її в межах захисної смуги; докази включення струмка Саржинка до реєстру водних об'єктів; паспорту водного об'єкту Саржинка тощо),а тому перебування у приватній власності ОК "ЖБК "Сан-Марино" спірної земельної ділянки не суперечить нормам чинного законодавства. Відповідач також вказує на належність Харківській міській раді повноважень на прийняття рішення від 06.07.2011р. № 330/11 щодо розпорядження земельною ділянкою по вул.Дерев'янка, 19, оскільки цільове призначення вже було визначено, як громадська та житлова забудова, що виключає визнання даного рішення незаконним на підставі ст. 20 ЗК України.

В судовому засіданні прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення господарського суду Харківської області від 30.10.2017р. у справі №922/3359/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Представники відповідачів заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили суд рішення господарського суду Харківської області від 30.10.2017р. у справі №922/3359/16 залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в ході вивчення правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок Харківської міською радою місцевою прокуратурою встановлено, що згідно пункту 11 додатку 1 до рішення 8 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) об'єктів" від 06 липня 2011 року №330/11, передано Обслуговуючому кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Сан-Марино" функції замовника на будівництво об'єкта зі зміною його функціонального призначення під житлову забудову по вул. Дерев'янка, 19; надано Обслуговуючому кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Сан-Марино" у власність земельну ділянку кадастровий номер :16:003:0035, за рахунок земель житлової та громадської забудови, загальною площею 3,000 га, в межах акту встановлення меж земельної ділянки на місцевості від 22.02.2008 р. №349/08 для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови по вул. Дерев'янка, 19. Будівництво виконати до 31.12.2013 р.

У подальшому, на підставі зазначеного рішення Харківської міської ради Управлінням Державного земельного агентства у місті Харкові видано Обслуговуючому кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Сан-Марино" державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :16:003:0035 серії ЯК №159254, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 02 грудня 2011 року за №00111.

В обґрунтування позову керівник Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області посилається на те, що частина вказаної земельної ділянки, яка передана у власність Обслуговуючому кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Сан-Марино", відноситься до земель водного фонду, оскільки включають землі, зайняті водним об'єктом - струмком Саржинка (Саржин), а тому відповідно до положень статей 58, 84 Земельного кодексу України, статей 3-5 Водного кодексу України не можуть передаватись у приватну власність. Поряд з цим, спірна земельна ділянка розташована в 25-метровій зоні прибережної захисної смуги струмка Саржинка (Саржин), що підтверджується листом Харківського регіонального управління водних ресурсів від 17.08.2016 №16/363.

Такі обставини, на думку керівника Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області, свідчать про порушення прав і охоронюваних законом інтересів держави та є підставою для їх захисту у спосіб, вказаний в позовній заяві.

Рішенням господарського суду Харківської області від 13.12.2016 року у справі №922/3359/16, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 20.03.2017р., в позові Керівника Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області до Харківської міської ради, Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Сан-Марино" про скасування рішення та визнання недійсним державного акту - відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.07.2017р. постанову Харківського апеляційного господарського суду від 20.03.2017р. у справі №922/3359/16 та рішення господарського суду Харківської області скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Направляючи справу на новий розгляд, господарський суд касаційної інстанції зазначив, що здійснюючи судовий розгляд справи та відмовляючи у задоволенні позовних вимог з посиланням на те, що спірне рішення № 330/11 від 06.07.2011 р. Харківською міською радою прийнято з додержанням вимог чинного на той час законодавства у межах компетенції органу, який його прийняв, судами першої та апеляційної інстанції, в порушення приписів статті 35 Господарського процесуального кодексу України, не враховано, що обставини щодо незаконності цього рішення Харківської міської ради № 330/11 були встановлені судовим рішення у справі №922/4114/15.

Місцевий господарський суд, обґрунтовуючи прийняте за наслідками нового розгляду справи рішення від 30.10.2017р., зазначає про недоведеність прокурором викладених у позові обставин, з огляду на що, правові підстави для задоволення позовних вимог є необґрунтованими та не підлягають задоволення, а заява відповідача (Харківської міської ради) про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню.

Перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами у відповідності до статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що органи місцевого самоврядування, здійснюють управління і самостійно вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Такі ж положення закріплені в статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються Конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними, що кореспондується із вимогами частини З статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Пунктом 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що виключно на пленарних засіданнях ради вирішуються, відповідно до Закону, питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до частини 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 26 та статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування", рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009р. №7рп/2009, ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Такі рішення можуть бути скасовані або змінені в судовому порядку.

Самостійний позов про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок дійсно не виконує функції захисту прав особи, оскільки не впливає на права та обов'язки сторін таких правовідносин (у зв'язку з тим, що дія цих ненормативних актів вичерпується фактом їх виконання), що однак не виключає можливості оскарження зазначених актів у комплексному поєднанні із вимогами про визнання недійсними правовстановлюючих документів, виданих на підставі цих оскаржуваних актів.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 30.09.2015р. у справі №3-553гс15.

Таким чином, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачалося, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Колегія суддів зазначає, що розмежування земель державної та комунальної власності відбулося з 01.01.2013р., разом із набуттям юридичної сили Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 року № 5245-VI, яким було визначено засади розмежування земель державної та комунальної власності.

Саме цим законом було внесено зміни до Земельного кодексу та виключено частину 3 статті 84 Земельного кодексу в частині переліку земель та виключено пункт 12 Перехідних положень Земельного кодексу, який був чинний на момент спірних правовідносин.

Таким чином, до 01.01.2013р. діяли Перехідні положення Земельного кодексу України, які в тому числі регламентували порядок розпорядження землями на території населених пунктів до їх розмежування.

Статтею 122 Земельного кодексу України визначено що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

В свою чергу, частиною 1 статті 5 Водного кодексу України визначено вичерпний перелік водних об'єктів загальнодержавного значення. До їх числа згідно з пунктом 3 частини 1 статті 5 Водного кодексу України відносяться в тому числі притоки всіх порядків річок, що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області.

Струмок Саржинка - це лівий приток річки Лопань, яка є притоком річки Сіверський Донець. Зазначені обставини є загальновідомими, а тому згідно з частини 2 статті 35 ГПК України не потребують доказування.

До земель водного фонду, згідно частини 1 статті 58 Земельного кодексу та статті 4 Водного кодексу України, належать землі, зайняті, зокрема, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Особливість їх використання є законодавчо передбачене встановлення уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм водоохоронних зон.

Метою встановлення прибережних захисних смуг, згідно статті 60 Земельного кодексу України та статті 88 Водного кодексу України, є захист поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності.

Визначення розмірів прибережних захисних смуг встановлено у статті 60 Земельного кодексу України та статті 88 Водного кодексу України. Так, ширина встановлення прибережної захисної смуги залежить від водного об'єкту, навколо якого вона встановлюється та його площі. Першу групу складають річки та водойми (озера, водосховища, ставки), а другу моря, морські затоки і лимани. У першому випадку ширина прибережної захисної смуги становить:

а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;

б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів;

в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

При цьому, правовий режим прибережних захисних смуг встановлюється виключно на території суходолу, межа якої визначається урізом води (у меженний період), та не поширюється безпосередньо на водний об'єкт або його частину.

Згідно частиною 3 статті 60 Земельного кодексу України, абзацу 7, 8 статті 88 Водного кодексу України, прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Відповідно до статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги, а саме уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Водночас за змістом пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон відповідно до Порядку, зважаючи на конкретну ситуацію.

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озерами), водотоками (річками, струмками) штучними водоймами (водосховищами, ставками), каналами та іншими об'єктами, і землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який поширюється окремий порядок надання та використання.

Відповідно до положень статті 84 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право на землі водного фонду, передбачене статтею 59 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачає можливість передачі юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування земельних ділянок прибережних захисних смуг із земель водного фонду на умовах оренди (частина 4 статті 59 цього Кодексу). При цьому згідно з положеннями статті 83 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття рішення про продаж спірної земельної ділянки) до земель комунальної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, за змістом зазначених норм землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватися у власність юридичним особам, оскільки є землями водного фонду України.

Прокурор по даній справі наполягає на тому, що частина земельної ділянки, яка передана у власність ОК "ЖБК "Сан-Марино", відноситься до земель водного фонду, оскільки включає землі, зайняті водним об'єктом - струмком Саржинка (Саржин) та розташована в 25 - метровій зоні прибережної захисної смухи струмка Саржинка (Саржин).

Як вбачається з технічної документації із землеустрою, пов'язаної із встановлення меж земельної ділянки в натурі і оформлення документів, що посвідчують права власності на земельну ділянку ОК "ЖБК "Сан-Марино" для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови по вул. Дерев'янка, 19 (а.с.107-122, том 1) земельна ділянка з кадастровим номером :16:003:0035, загальною площею 3,3000 га, яка знаходиться в м. Харкові по вул. Дерев'янка, 19, відноситься до земель житлової забудови.

Матеріали справи містять також фрагмент схеми Генерального плану міста Харкова, який затверджений рішенням Харківської міської ради від 23.06.2004 року №89/04, в якому відсутній струмок Саржинка.

Зазначений вище Генеральний план міста Харкова був діючим на час надання земельної ділянки ОК "ЖБК "Сан-Марино", що розташована у місті Харкові, вул. Дерев'янка, 19.

Відповідно до частини 1 статті 53 Закону України "Про землеустрій" проекти землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів складаються на основі затверджених у встановленому законодавством порядку генеральних планів населених пунктів або можуть розроблятись окремо їх частини.

Статтею 17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлює, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Таким чином, враховуючи наданий до суду фрагмент Генерального плану міста Харкова, колегія суддів доходить до висновку, що земельна ділянка за адресою: м.Харків, вул. Дерев'янка, 19, не знаходилась на час прийняття спірного рішення, в межах прибережної захисної смуги, нормативні розміри якої встановлено у статті 60 Земельного кодексу України та статті 88 Водного кодексу України (від мінімального 25 м до максимального 100 метрів).

Факт відсутності струмка на час винесення оскаржуваного рішення Харківської міської ради №330/11 від 06.07.2011 р. також підтверджується наявними в матеріалах справи доказами: висновком щодо вибору (відведення) земельної ділянки під забудову №736 від 31.10.2007р., наданим Харківською обласною санітарно-епідеміологічною станцією; архітектурним завданням на розробку містобудівного обґрунтування розташування об'єкту на 2007 рік, затвердженого головним архітектором м. Харкова; обліковою карткою земельної ділянки відповідно до даних Державного земельного кадастру міста Харкова (арк. 9 Технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі); листом Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області №6-22-152 від 06.07.2011 р.; висновком Управління Держкомзему у м. Харкові №6802/08 від 16.11.2011р.; актом обстеження спірної земельної ділянки від 04.07.2011 р.; висновком Управління культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації №08-20/5066 від 20.11.2007 р.; листом Харківського регіонального Управління водних ресурсів №16/415 від 11.10.2017 р. (т. 3 а.с. 33-37) про відсутність струмка "Саржинка" в реєстрі водних об'єктів Харківської області станом на 1999 рік; формою 6 зем.

При цьому, вказаній земельній ділянці, у відповідності до наказу Державного комітету України із земельних ресурсів №548 від 23.07.2010 року "Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель", призначено код згідно КВЦПЗ "в.2.1" - землі житлової забудови (землі, які використовуються для розміщення житлової забудови (житлові будинки, гуртожитки, господарські будівлі та інше)/для іншої житлової забудови (а.с. 42,117, том 1).

У 2010 році Дзержинський районний суд міста Харкова у своїй постанові від 20.08.2010 року за позовом ТОВ "Градмарш" до Управління Держкомзему у місті Харкові зазначив, що земельна ділянка по вул. Дерев'янка, 19 у місті Харкові, відноситься до земель житлової та громадської забудови.

Наданий до суду прокуратурою лист Харківського регіонального управління водних ресурсів №16/363 від 17.08.2016 р. не може вважатися належним та допустимим доказом незаконності рішення Харківської міської ради №330/11 від 06.07.2011 р., оскільки взагалі не зазначає чи зареєстровано у реєстрі водних об'єктів та з якого часу струмок "Саржинка", а також з якого часу він нібито наявний на спірній земельній ділянці, який має характер (постійний чи сезонний), та на підставі чого, чи є паспорт даного водного об'єкта. У зазначеному вище листі зазначено, що в межах населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Однак, відповідно до наданої містобудівної документації, а саме фрагменту Генерального плану міста Харкова, на спірній земельній ділянці відсутній струмок та/або інший водний об'єкт.

Надані прокурором роз'яснення фахівців факультету геології, географії, рекреації та туризму Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна не є належним доказом наявності струмка на земельній ділянці, оскільки ґрунтуються на припущеннях та стосуються річки Саржинка.

З урахуванням вимог діючого законодавства, судова колегія зазначає, що прокурором не доведено, що частина земельної ділянки, яка передана у власність ОК "ЖБК "Сан-Марино", станом на момент прийняття оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування, відносилась до земель водного фонду, що були зайняті водним об'єктом - струмком Саржинка, або входить до водоохоронної зони (прибережної захисної смуги).

Викладене свідчить про те, що на момент прийняття оскаржуваних рішень Харківська міська рада відповідно до пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України мала компетенцію щодо розпорядження землею в межах населених пунктів, зокрема, земельною ділянкою площею 3,000 га, за адресою: м. Харків, вул. Дерев'янка, 19, що була надана у власність ОК "ЖБК "Сан-Марино" за рахунок земель житлової та громадської забудови.

Частина 1 статті 20 ЗК України визначає, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень, зокрема, органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Цільове призначення земельних ділянок встановлюється цими ж органами під час затвердження проекту землеустрою щодо їх відведення або інших проектів землеустрою.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про землеустрій" цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку;

Стаття 50 Закону України "Про землеустрій" встановлює, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Таким чином, порядок встановлення та/або зміни цільового призначення або категорії землі передбачає обов'язкове розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та подальше його погодження органом місцевого самоврядування шляхом винесення відповідного рішення. Саме рішення органу місцевого самоврядування про погодження проекту землеустрою про відведення земельної ділянки, в розумінні статті 20 ЗК України, є підставою до віднесення землі до тієї чи іншої категорії.

Оскаржуваним рішенням Харківської міської ради №330/11 від 06.07.2011 р. не було затверджено проекту землеустрою про відведення спірної земельної ділянки, не встановлювалось цільове призначення та категорія землі.

Як вбачається з матеріалів справи, цільове призначення та відповідна категорія спірної земельної ділянки розташованої у м. Харкові по вул. Дерев'янка, 19, були встановлені під час первинного формування землі, як об'єкта прав рішенням Харківської міської ради №239/07 від 21.11.2007 р. (п. 46).

Даним рішенням було погоджено проект відведення земельної ділянки та надано в оренду земельну ділянку ТОВ "Градмаш" за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва спортивно-оздоровчого комплексу.

Спірним рішенням було лише передано ЖБК "Сан-Марино" функції замовника на будівництво об'єкта зі зміною функціонального призначення об'єкта будівництва та подальша передача землі у власність.

За таких обставин, прокурором не надано доказів на підтвердження того, що пунктом 11 додатку 1 до рішення 8 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) об'єктів" від 06.07.2011 р. №330/11, яким передано ОК "ЖБК "Сан-Марино" у власність земельну ділянку (кадастровий номер :16:003:0035), площею 3,000 га для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови по вул. Дерев'янка, 19 у м. Харкові, було змінено цільове призначення спірної земельної ділянки, у зв'язку з чим позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування вказаного рішення органу місцевого самоврядування з зазначених підстав, є необґрунтованими.

Разом з тим, постановою Вищого господарського суду України від 31.08.2016 р. залишена без змін постанова Харківського апеляційного господарського суду від 15.06.2016 р., якою, в свою чергу було залишено без змін рішення господарського суду Харківської області від 21.09.2015р. у справі № 922/4114/15 за позовом прокурора Дзержинського району м. Харкова до Харківської міської ради та ОК "ЖБК "Сан - Марино" про скасування рішення Харківської міської ради від 06.07.2011 р. № 330/11 "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) об'єктів".

Судами у справі № 922/4114/15 були встановлені наступні обставини:

- 10.03.2009 р. загальними зборами засновників ОК "ЖБК "Сан-Марино" (протокол №1) вирішено створити ОК "ЖБК "Сан-Марино" та затвердити список членів кооперативу у наступному складі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6; затверджено та підписано Статут кооперативу; обрано головою кооперативу ОСОБА_7 з моменту державної реєстрації кооперативу. Пунктом 1.5. Статуту кооперативу визначено, що засновниками кооперативу є ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

- Статут ОК "ЖБК "Сан-Марино" та матеріали справи не містять відомостей, що його засновники потребували поліпшення житлових умов та перебували на квартирному обліку;

- ОК "ЖБК "Сан-Марино" створено всупереч вимогам статей 133-135, 137 Житлового кодексу УРСР, пункту 3 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, які по відношенню до Законів України "Про кооперацію" та "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" є спеціальними нормативно-правовими актами та підлягають застосуванню до правовідносин сторін у даній справі;

- ОК "ЖБК "Сан-Марино" не є житлово-будівельним кооперативом в розумінні вимог глави 5 Житлового кодексу та ст. 41 Земельного кодексу України, оскільки мета його створення, порядок створення, організації та діяльності не відповідає вимогам створення житлово-будівельного кооперативу.

Таким чином, ОК "Житлово-будівельний кооператив "Сан-Маріно" створений у формі, правовий статус якої не передбачає право на отримання земельної ділянки безоплатно у приватну власність на підставі статті 41 Земельного кодексу України, засновники кооперативу не надали доказів, що вони потребували поліпшення житлових умов, у зв'язку з чим останній не міг законно набути безоплатно право приватної власності на спірну земельну ділянку.

Виходячи із вказаних встановлених обставин, суди першої та апеляційної інстанції, рішення яких залишені без змін постановою Вищого господарського суду України від 31.08.2016 р. у справі № 922/4114/15, було встановлено, що рішення Харківської міської ради про передачу ОК "ЖБК "Сан-Марино" у власність спірної земельної ділянки в порядку ст. 41 Земельного кодексу України, є незаконним.

Згідно частини 3 статті 126 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на час видачі спірного акту) право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів від 02.04.2002 року № 449 затверджено форму державних актів на право власності та право постійного користування земельною ділянкою.

Процедура складання державних актів регулювалась Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затверджено Наказом Держкомзему від 04.05.1999 року № 43.

Пунктом 2 розділу ІІ Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 11.02.2010 року передбачено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку, визначеному цим Законом, здійснюється з 01.01.2013 року.

Водночас, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок" від 05.03.2009 в пункті 3 розділу ІІ передбачено, що до створення єдиної системи органів реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації земельної ділянки.

Отже, чинне на час видачі спірного акту законодавство передбачало оформлення права постійного користування до 01.01.2013р. саме державними актами.

Статтею 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, державні акти на право власності чи постійне користування земельними ділянками є документами, що посвідчують право власності чи постійного користування земельними ділянками й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Із системного аналізу законодавства, вбачається, що підставами для визнання недійсними державних актів на землю є видача цих актів з порушенням компетенції органу, який їх видав та порушення у зв'язку з видачею акту прав особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою.

При цьому державні акти на право власності та постійного користування видавались на підставі рішень відповідних органів державної влади або органів місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачу акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано.

В пункті 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" роз'яснено, що державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Разом з тим господарським судам слід враховувати, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи частини першої статті 16 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку.

Зазначені норми встановлюють нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчує його право власності.

Слід зазначити, що оскільки державний акт є документом, який посвідчує право власності на земельну ділянку (ст. 126 Земельного кодексу України в редакції, чинній на дату реєстрації спірних державних актів на право власності на земельну ділянку) і є похідним документом від рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність, визнання недійсним останнього свідчить про відсутність підстав для його видачі та, відповідно, має правовим наслідком недійсність даного акту.

При цьому, суд, розглядаючи справу № 922/4114/15, дійшов встановив, що з огляду на незаконність винесення Харківською міською радою спірного рішення, яке стало підставою для подальшого оформлення державних актів на право власності на вищезазначену земельну ділянку, позовні вимоги прокурора про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 159254, площею 3,000 га, розташовану у місті Харкові по вул. Дерев'янко, з кадастровим номером :16:003:0035, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, враховуючи викладене, судова колегія зазначає, що факт встановлення незаконним рішення Харківської міської ради від 06.07.2011р. №330/11 "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) об'єктів» та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 159254, площею 3,000 га, розташовану у місті Харкові по вул. Дерев'янко, з кадастровим номером :16:003:0035, повинен бути врахованим судом відповідно до ст. 35 ГПК України при прийняття даного рішення.

Ненормативний акт, визнаний судом недійсним з одних підстав, не може стати дійсним з інших підстав і свідчити про його законність.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, перший відповідач просив застосувати до позовних вимог прокурора наслідки спливу позовної давності відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України і відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши клопотання Харківської міської ради про застосування строків позовної давності у справі № 922/3359/16, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Позовна давність, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Відповідним суб'єктом здійснення державою своїх цивільних прав в даному випадку є прокурор, який згідно із статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" здійснює прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів місцевими радами, їх виконавчими органами, з відповідними наслідками прокурорського нагляду, в тому числі і шляхом звернення до суду з позовом в інтересах держави.

Як встановлено у частині 1, 2, 4 статті 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону встановлені частина 1 статті 261 ЦК України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Водночас необхідно мати на увазі, що, оскільки закон (пункт 10 частини другої статті 16, стаття 21 ЦК України, абзац третій частини другої статті 20 ГК України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність.

Згідно з частиною 1 статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до постанови Судової палати у цивільних господарських справах Верховного Суду України від 29.10.2014 року № 6-152цс14, за змістом норми частини 1 статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Постановою Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 29.10.2015 року № 6-152цс14 встановлено, норма частини 1 статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало відомо (могло стати відомо) про порушення права, покладається на позивача.

Відповідно до правової позиції наведеної у постанові Верховного Суд України від 16.09.2015 у справі №6-68цс15 оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Відповідно до статті 111-28 ГПК України рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Згідно витягів з протоколів пленарних засідань 8 сесії 6 скликання від 06.07.2011 року на пленарних засіданнях міської ради був присутній прокурор міста Харкова Попович Є.М, який відповідно до статті 121 Конституції України та Закону України "Про прокуратуру" здійснює нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів місцевими Радами та їх виконавчими органами.

Також, згідно з листом від 26.07.2011р. до прокуратури міста Харкова було направлено копії оскаржуваного рішення.

Крім того, спірне рішення Харківської міської ради було офіційно опубліковано згідно вимог статті 21 Закону України "Про інформацію" в газеті "Харьковские известия" та вважається таким, що доведено до відома зацікавлених осіб.

У своїй постанові від 27.05.2014р. у справі № 3-23гс14 Верховний Суд України дійшов висновку, що перебування прокурора під час пленарного засідання міської ради, на якому було прийняте оскаржуване рішення, є початком перебігу строку позовної давності, згідно частиною 1 статті 261 ЦК, норми якої також розповсюджуються і на звернення прокурора до суду. Та початок перебігу строку позовної давності починає свій перебіг не з дати здійснення прокурором перевірки оскаржуваного рішення, а з дати, коли прокурору було відомо про існування оскаржуваного рішення.

Наказами Генеральної прокуратури України від 12.04.2011р. № 3гн "Про організацію правозахисної діяльності органів прокуратури України" (п.10) та від 07.11.2012 року № 3гн "Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів" (пункт 3.1.) на органи прокуратури покладені обов'язки перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, не тільки в межах перевірки певних актів органів місцевого самоврядування а й встановлені певні строки для здійснення прокурорського нагляду, тобто щомісяця.

Прокурор, зобов'язаний був здійснити наглядові функції з приводу перевірки законності оскаржуваного рішення Харківської міської ради протягом місяця з дня його прийняття.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура міста Харкова та прокуратура Дзержинського району м. Харкова становить єдину централізовану систему, яку очолює Генеральній прокурор України, з підпорядкуванням нижчестоящих прокурорів вищестоящими.

У зв'язку із обізнаністю прокурора м. Харкова про прийняття оскаржуваного рішення Харківської міської ради від 06.07.2011р., згідно з постановою Верховного Суду України від 29.10.2014р. № 6-152цс14, також є обізнаними всі інші органи прокуратури, оскільки вони становлять єдину централізовану систему відповідно до статті 6 Закону України "Про прокуратуру".

Отже, початок перебігу позовної давності щодо оскарження рішення Харківської міської ради, починається саме з цієї дати прийняття рішення, оскільки його прийняття відбувалось безпосередньо за участю прокурора міста Харкова, який перебував на пленарному засіданні, та у відповідності до статті 257 ЦК України, строк позовної давності за вимогами щодо оскарження цього рішення сплинув року 06.07.2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позов про скасування спірного рішення було подано заступником прокурора Харківської області до господарського суду лише 04.10.2016р., тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

З урахуванням викладеного, колегія судді наголошує на тому, що нездійснення прокурором своїх цивільних прав, як уповноваженого державного органу у визначений законом строк, а відтак і звернення до суду після спливу позовної давності, є підставою для їх застосування згідно частиною 4 статті 267 ЦК України, оскільки прокурор в даному випадку, як уповноважений державою на її захист орган, має рівні з іншими цивільні права.

Посилання прокурора на те, що він довідався про наче б то незаконне рішення міської ради у ході вивчення правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок є не обґрунтованими та не доведеними.

Так, згідно пункту 10 Наказу генеральної прокуратури України від 18.10.2010 року №3гн "Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів", з метою підвищення ефективності наглядової діяльності за додержанням і застосуванням законів, керуючись статтями 1, 15, 19-24 Закону України "Про прокуратуру", було наказано, зокрема: періодично, але не рідше одного разу на місяць, перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Використовувати право участі у засіданнях цих органів.

Отже, відповідно наказу Генерального прокурора України від 18.10.2010 року №3гн "Про організацію наглядової діяльності органів прокуратури щодо захисту прав і свобод громадян, державних та публічних інтересів", який діяв на момент прийняття рішення Харківською міською радою, прокурор повинен забезпечити нагляд за додержанням законів органами виконавчої влади, місцевого самоврядування.

Прокурор, приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов'язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин.

Нездійснення своєчасного прокурорського нагляду за прийнятими рішеннями органів місцевого самоврядування, що є обов'язком органів прокуратури відповідно до статті 1 Закону України "Про прокуратуру", призводить до наслідків, визначених частиною 2 статті 12, частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України, оскільки держава здійснює свої права через органи державної влади.

Таким чином, обізнаність прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області, який входить до єдиної централізованої системи органів прокуратури про прийняття Харківською міською радою оскаржуваних рішень починає рахуватися саме з дати прийняття оскаржуваних рішень, оскільки його прийняття відбувалось безпосередньо за участю прокурора міста Харкова, який був присутній у сесійній залі на пленарному засіданні. Харківської міської ради, та отримавши рішення Харківської міської ради згідно наказів Генерального прокурора зобов'язаний був та мав всі можливості ознайомитися з матеріалами які стали підставами для прийняття міською радою оскаржуваного рішення та довідатись про його законність.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених прокурором поважних причин її пропущення.

Судова колегія, розглянувши клопотання Харківської міської ради про застосування строків позовної давності у справі №922/3359/16, зважаючи на встановлення обставин незаконності пункту 11 додатку 1 до рішення 8 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) об'єктів" від 06.07.2011 р. №330/11, а також недійсності Державного акту серії ЯК №159254 на право власності на земельну ділянку площею 3,000 га, розташованої у м. Харкові по вул. Дерев'янка, 19, з кадастровим номером :16:003:0035, дійшла висновку про його задоволення.

Враховуючи вищевикладене, прокурором пропущено строк позовної давності, що за наявності відповідної заяви відповідача про застосування позовної давності, та відсутності поважності причин пропуску строку позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд Харківської області дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позову, тому рішення суду підлягає залишенню без змін з вищезазначених підстав даної постанови.

Зважаючи на те, що судова колегія дійшла висновку про відмову у задоволення вимог апеляційної скарги, судовий збір не підлягає перерозподілу між сторонами.

Керуючись ст.ст. 91, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 30.10.2017р. у справі №922/3359/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 19.12.2017р.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя Л.М. Камишева