КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2017 р. Справа№ 911/1688/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Разіної Т.І.

Корсакової Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Жук Л.В. - довіреність б/н від 20.04.2017

від відповідача: Шеремета М.П. - довіреність №59/КАМ/Ю від 01.03.2017

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2017 (повний текст підписано 21.09.2017)

у справі №911/1688/17 (суддя Чонгова С.І. )

за позовом Приватного підприємства "Акрілат-Хімконтракт"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"

про стягнення 70790,87грн

В судовому засіданні 13.12.2017 відповідно до ст.ст. 85, 99 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 Приватне підприємство "Акрілат-Хімконтракт" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" про стягнення 77519,61грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором поставки №170/2016/КАМ/0 від 10.03.2016, в частині розрахунків за поставлений товар у встановлений договором строк.

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.09.2017 у справі №911/1688/17 позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на користь Приватного підприємства "Акрілат-Хімконтракт" 4611,85 грн. 3% річних, 29 532,72 грн. інфляційних втрат, 36 646,30 грн. пені, 1600,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 9 228,55 грн. інфляційних втрат, 272,10 грн. 3% річних, 120,13 грн. пені.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при неповному з'ясуванні обставин справи, що мають значення для справи.

На думку апелянта, судом першої інстанції не вірно перевірено розрахунки та неправомірно задоволено позовні вимоги позивача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу 05.10.2017 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2017 колегією суддів у визначеному складі апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 15.11.2017.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 15.11.2017, у зв'язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б. у відпустці та судді Гончарова С.А. на лікарняному, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Разіна Т.І., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 колегією суддів у визначеному складі апеляційну скаргу прийнято до провадження

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у відповідності до ст. 77 ГПК України у справі оголошувалась перерва на 13.12.2017.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 13.12.2017 підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 9 228,55 грн. інфляційних втрат, 272,10 грн. 3% річних, 120,13 грн. пені.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 13.12.2017 заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.03.2016 між ПП "Акрілат-Хімконтракт" (далі - постачальник) та ТОВ "Комплекс Агромарс" в особі філії "Бориспільский комбікормовий завод" (далі - покупець) укладено договір №434/2014/КАМ/О поставки (далі - договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами такого договору, постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов'язується прийняти цей товар та оплатити його в обумовлені сторонами строки (п. 3.1 договору).

Згідно з п. 1.2 договору предметом даного договору є поставка метіону, моно кальцію фосфату, лізину, треоніну, що надалі іменується - товар.

Право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент фактичної передачі товару покупцю. Датою поставки вважається дата підписання сторонами видаткових накладних (п.п. 4.14, 4.16 договору).

Як визначено п. 7.1 договору, вартість товару визначається у рахунку-фактурі, який виставляється постачальником на кожну окрему партію товару за погодженням покупця.

Розрахунок за товар здійснюється на умовах 100% після оплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 календарних днів з дати поставки товару покупцю, підписання сторонами видаткових накладних за умови отримання документів, зазначених в п. 4.7 вказаного договору.

Відповідно до п. 11.1 договору договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2017, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором.

Як встановлено судом, на виконання умов договору позивачем за видатковою накладною №75504 від 10.08.2016 поставлено відповідачу товар на суму 103 999,92 грн., який прийнято представником відповідача на підставі довіреності; за видатковою накладною №75614 від 23.08.2016 позивачем поставлено відповідачу товар на суму 87 359,94 грн., який прийнято відповідачем на підставі довіреності; за видатковою накладною №75797 від 26.08.2016 позивачем поставлено відповідачу товар на суму 145 599,90 грн., який прийнято відповідачем на підставі довіреності.

Відповідачем за поставлений товар сплачено позивачу кошти, а саме 24.10.2016 - 103 999,92 грн., 10.04.2017 - 30 000,00 грн., 03.05.2017 - 27 359,94 грн. та 30 000,00грн., 11.05.2017 - 145 599,90 грн.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач посилається на те, що розрахунок за поставлену продукцію здійснено відповідачем не у строк, встановлений договором та заявляє вимоги про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Позивачем неодноразово зменшувався розмір позовних вимог у даній справі, з урахуванням останньої поданої заяви про уточнення позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду (а.с. 118-122) позивач просить стягнути з відповідача 70790,87 грн., в т.ч. 36 646,30 грн. пені, 4611,85 грн. 3% річних та 29 532,72 грн. втрат від інфляції.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з наступного.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно з ч.1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як визначено ч.1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою, також встановлено ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 692 ЦК України, яка регулює порядок оплати товару за договором купівлі-продажу, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Проте, як вірно визначено судом, сторонами в договорі змінено загальне правило, так розрахунок за товар проводиться протягом 30 календарних днів з дати поставки.

Таким чином, згідно вищевказаних норм законодавства та положень укладеного між сторонами договору, поставлений згідно видаткової накладної від 10.08.2016 товар на суму 103 999,92 грн. мав бути оплачений відповідачем до 09.09.2016 включно, товар за видатковою накладною від 23.08.2016 на суму 87 359,94 грн. мав бути оплачений відповідачем до 22.09.2016 включно, поставлений згідно видаткової накладної від 26.08.2016 товар на суму 145 599,90 грн. мав бути оплачений відповідачем до 26.09.2016 включно (враховуючи, що 30 календарний день припадає на вихідний (неділю).

Згідно наданої банківської виписки відповідач за поставлений товар за видатковою накладною від 10.08.2016 розрахувався 24.10.2016, за поставлений товар згідно видаткової накладної від 23.08.2016 розрахувався 03.05.2016, за поставлений товар згідно видаткової накладної від 26.08.2016 розрахувався 11.05.2017, що не заперечується сторонами під час розгляду справи.

Твердження апелянта про те, що під час поставки товару 26.08.2016 позивачем було надано документи з помилкою, а саме в оригіналі рахунку-фактурі була вказана сума без ПДВ, а 19.09.2016 постачальник надав правильний рахунок-фактуру №75797 (а.с. 66), що підтверджується штампами на вказаному рахунку з датою 19.09.2016 та поясненнями керівника філії, а тому на його думку, належний строк оплати у покупця діяв до 20.10.2016, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Аналіз інформації на штампі дозволяє зробити висновок, що 19.09.2016 відповідач даним штампом засвідчує отримання податкової та видаткової накладної. Однак відповідач не стверджує, що позивачем не надано податкову та видаткову накладні в момент поставки товару 26.08.2016.

При цьому найменування товару, одиниці виміру, ціна за тону, сума ПДВ та разом вартість товару з ПДВ, як у видатковій накладній №75797 від 26.08.2016 (а.с. 36), так і в рахунку-фактурі № 75797 від 26.08.2016 (а.с. 66)вказані вірно і однаково.

Доказів надання позивачем рахунку-фактури №75797 від 26.08.2016 без вартості товару з ПДВ матеріали справи не містять, а відповідачем не надані.

Отже, відповідач товар, отриманий по видатковій накладній №75797 від 26.08.2016 повинен був оплатити протягом 30 календарних днів до 26.09.2016, а не до 20.10.2016, як він помилково вважає, а здійснив розрахунок лише 11.05.2017.

З огляду на викладене, доводи відповідача (апелянта) про встановлення судом неналежного строку, за який нараховується пеня, 3% річних та інфляційні втрати не узгоджуються з матеріалами справи.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Так, позивачем згідно остаточної заяви про уточнення розрахунків заявлено до стягнення з відповідача 36 646,30 грн. пені по кожній із трьох видаткових накладних за періоди з 10.09.2016 по 23.10.2016 на суму 103999,92 грн., за період з 23.09.2016 по 23.03.2017 на суму 87359,94 грн., за період з 27.09.2016 по 27.03.2017 на суму 145 599,90 грн.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В силу ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Як визначено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, згідно з п.2 ч.1 цієї норми, сплата неустойки.

Пунктом 8.2 договору передбачено, що покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, за кожен день прострочення від вартості неоплаченого товару.

Розрахунок пені позивачем здійснено у відповідності до вимог ч. 6 ст. 232, ч. 2 ст. 343 ГК України ГК України та ст.3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Перевіривши наданий позивачем уточнений розрахунок пені, колегія суддів вважає його арифметично вірним, а вимоги в частині стягнення пені в розмірі 26 646,30 грн. обґрунтованими та такими, що підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 4611,85 грн. та 29 532,72 грн. інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість по кожній накладній з урахуванням періодів прострочки до моменту оплати товару.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, колегія суддів вважає його арифметично вірним, а вимоги в частині стягнення 4611,85 грн. 3% річних обґрунтованими та такими, що підлягає задоволенню.

Відповідач в апеляційній скарзі вказує, що по видатковій накладній №75504 від 10.08.2016 індекс інфляції відсутній, оскільки індекс інфляції за вересень позивач не мав права включати, бо це місяць коли мав бути здійснений платіж, а індекс інфляції за жовтень позивач не мав права включати, заборгованість була погашена 24 жовтня, відповідно, на думку апелянта відсутній повний місяць заборгованості. Дані твердження є помилковими, оскільки уточнені розрахунки інфляційних втрат проведені позивачем з урахуванням листа Верховного Суду України №62-97 від 03.04.1997 «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ».

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів встановила, що розмір втрат від інфляції за заявлені періоди становить більшу суму, ніж заявлено позивачем до стягнення, проте враховуючи, що у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог, без клопотання сторони, розмір інфляційних втрат, що підлягають задоволенню становить 29 532,72 грн. у розмірі, заявленому позивачем.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не було встановлено порушень судом першої інстанції права на справедливий суд та майнових прав відповідача на підставі Конвенції та практики Європейського суду.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

При цьому колегія суддів зауважує, що місцевим господарським судом було повністю задоволено позов з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог та заяви про уточнення розрахунків (а.с. 118-122), однак в резолютивній частині рішення помилково зазначено про часткове задоволення позову.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення за вказаних обставин, оскільки описка в п. 1 резолютивної частини рішення може бути виправлена судом з власної ініціативи згідно ст.89 ГПК України і не впливає на розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 ГПК України покладаються на апелянта.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2017 у справі № 911/1688/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2017 у справі № 911/1688/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/1688/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Т.І. Разіна

Г.В. Корсакова