ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18.12.2017р. Справа №905/396/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Збагачувальна фабрика "Богучарськая,

м.Київ

до відповідача Державного підприємства "Мирноградвугілля", м.Мирноград

про зобов'язання видати довіреність

Головуючий суддя Левшина Г.В.

Суддя Попов О.В.

Суддя Сковородіна О.М.

секретар судового засідання Бойчук Н.Р.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1-по дов.

від відповідача: ОСОБА_2-по дов.

В засіданні суду брали участь:

В засіданні суду оголошувалась перерва

з 07.12. по 18.12.2017р.

СУТЬ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Збагачувальна фабрика "Богучарськая, м.Київ, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Державного підприємства "Красноармійськвугілля", м.Мирноград, про зобов'язання видати довіреність на керівництво спільною діяльністю, а також ведення спільних справ з метою виконання зобовязань згідно з умовами договору №1 спільної діяльності від 20.04.2005р.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на невиконання відповідачем обовязку видати довіреність згідно з умовами договору №1 спільної діяльності від 20.04.2005р., внаслідок чого позивач не може виконувати свої зобовязання за даним договором.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 10.05.2017р. було зупинено провадження по справі №905/396/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Збагачувальна фабрика "Богучарська, м.Київ до Державного підприємства "Красноармійськвугілля", м.Мирноград про зобов'язання видати довіреність до розгляду справи №910/22257/16.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.05.2017р. по справі №910/22257/16 відмовлено в задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Красноармійськвугілля", м.Мирноград до Товариства з обмеженою відповідальністю Збагачувальна фабрика "Богучарська, м.Київ про розірвання договору про спільну діяльність №1 від 20.05.2005р.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017р. рішення господарського суду міста Києва від 23.05.2017р. по справі №910/22257/16 залишено без змін.

За таких обставин, ухвалю від 02.11.2017р. поновлено провадження по даній справі.

Відповідач надав відзив на позовну заяву від 04.12.2017р. №4-212, в якому позовні вимоги не визнав, посилаючись на позбавлення його позивачем можливості приймати участь в ухваленні рішень щодо предмету спільної діяльності, визначати фінансові результати спільної діяльності, безпідставне розпорядження позивачем спільним майном без його згоди, порушення позивачем норм законодавства щодо поводження з відходами та використання державного майна.

Згідно наказу від 11.05.2017р. №314 Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Державне підприємство «Красноармійськвугілля» перейменоване у Державне підприємство «Мирноградвугілля».

14.12.2017р. до суду надійшла заява від 12.12.2017р. №122 Товариства з обмеженою відповідальністю Збагачувальна фабрика "Богучарськая, м.Київ про уточнення позовних вимог. Згідно даної заяви позивачем заявлено вимоги про зобовязання відповідача видати позивачу довіреність на здійснення загального керівництва спільною діяльністю, здійснення усіх необхідних юридичних дій, укладання договорів, а також ведення спільних справ з метою виконання зобовязань згідно з умовами договору №1 спільної діяльності від 20.04.2005р. протягом дії цього договору, або надати розяснення щодо можливості керівництва спільною діяльністю та ведення спільних справ без довіреності.

Згідно із ст.22 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка діяла на момент звернення позивача до суду з заявою про уточнення позовних вимог) позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Виходячи з того, що Господарським процесуальним кодексом України не було передбачено звернення до суду з заявами про уточнення позовних вимог, суд дану заяву до розгляду не приймає та фактично розглядає позовні вимоги про зобов'язання видати довіреність на керівництво спільною діяльністю, а також ведення спільних справ з метою виконання зобовязань згідно з умовами договору №1 спільної діяльності від 20.04.2005р.

14.12.2017р. до суду надійшли заперечення від 12.12.2017р. №123 позивача проти відзиву відповідача. За змістом вказаних заперечень позивач стверджує про ті обставини, що доводи відповідача не стосуються предмету судового розгляду у даній справі та були предметом розгляду у справі №910/22257/16, а також відсутність застереження щодо неможливості видачі довіреності у разі неналежного виконання умов договору.

Законом України Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів (Розділи 1-3) внесено зміни, зокрема, до Господарського процесуального кодексу України, які набрали чинності 15.12.2017р.

Згідно п.9 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 12 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного). Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Відповідно до ч.3 ст.247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Враховуючи предмет позовних вимог, обраний позивачем спосіб захисту, значення справи для сторін, суд розглянув справу в порядку загального позовного провадження.

При цьому, в судовому засіданні 18.12.2017р. сторони не заперечували проти розгляду справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

20.04.2005р. між Державним підприємством ДВКК та ТОВ «ПК «Донецьке вугільне паливо» був підписаний договір №1 спільної діяльності, предметом якого є зобовязання учасників шляхом обєднання майна і зусиль спільно діяти у сфері переробки і збагачення рядового вугілля з метою ефективного використання потенціалу і підвищення результатів фінансово-господарської діяльності учасників договору.

За змістом розділу 5 договору керівництво спільної діяльності по цьому договору, а також ведення спільних справ доручається ТОВ «ПК «Донецьке вугільне паливо» згідно прийнятих рішень, передбачених п.5.2 договору.

Згідно з додатковою угодою від 05.12.2007р. до договору останній вступає в силу з дати його підписання обома учасниками і діє до 31.12.2025р.

01.02.2012р. між ТОВ «Промислова компанія «Донецьке вугільне паливо» та ТОВ «Група ТВР» підписано договір про заміну сторони у зобовязанні (до договору №1 від 20.04.2005р. спільної діяльності). За умовами даного договору ТОВ «Промислова компанія «Донецьке вугільне паливо» передає, а ТОВ «Група ТВР» набуває всі права та обовязки, що належать ТОВ «Промислова компанія «Донецьке вугільне паливо» відповідно до договору спільної діяльності №1 від 20.04.2005р., а саме, сторони проводять заміну сторони в зобовязанні з передачею всіх прав і обовязків за договором спільної діяльності до ТОВ «Група ТВР».

24.01.2013р. між ДП «Красноармійськвугілля» та ТОВ «Група ТВР» підписано додаткову угоду до договору спільної діяльності №1 від 20.04.2005р., згідно якої розділ 5 договору викладено в новій редакції. Так, керівництво спільною діяльністю за цим договором, а також ведення спільних справ здійснюється спільно учасниками договору або одним з учасників договору на підставі довіреності, виданої іншим учасником договору для представництва його інтересів за договором. Учасник, якому за довіреністю іншого учасника надане право ведення спільної діяльності, здійснює керівництво спільною діяльністю в межах наданої йому довіреністю повноважень згідно рішень, прийнятих на спільних нарадах представників учасників або шляхом опитування за телефоном або факсом. Усі фінансові операції зі спільної діяльності учасники здійснюють через поточний рахунок спільної діяльності, відкритий ТОВ «Група ТВР» в банківській установі. Підставою для завершення фінансових операцій є платіжні документи, затверджені обома учасниками та подані до банківської установи на паперових чи електронних носіях.

19.08.2015р. між ТОВ «Група ТВР» та позивачем підписано договір про заміну сторони у зобовязанні (до договору №1 від 20.04.2005р. спільної діяльності). За умовами даного договору ТОВ «Група ТВР» передає, а позивач набуває всі права та обовязки, що належать ТОВ «Група ТВР» відповідно до договору спільної діяльності №1 від 20.04.2005р., а саме, сторони проводять заміну сторони в зобовязанні з передачею всіх прав і обовязків за договором спільної діяльності до позивача.

26.08.2015р. відповідачем строком на 1 рік було видано позивачу довіреність №6, згідно якої довірено здійснювати загальне керівництво спільною діяльністю за договором №1 від 20.04.2005р., здійснювати всі необхідні юридичні дії, які забезпечують чітке виконання договору та досягнення його цілей, відкривати рахунки в установах банків, укладати з ними договори, здійснювати всі розрахункові операції з рахунку в банку, відкритого для здійснення спільної діяльності в інтересах учасників, укладати в інтересах спільної діяльності договори, представляти учасників договору перед третіми особами, в органах влади та управління, з правом отримання документів, дозволів, свідоцтв, узгоджень.

Листом від 02.09.2016р. №46 позивач звернувся до відповідача з клопотанням щодо видачі довіреності на здійснення загального керівництва спільною діяльністю, здійснення всіх необхідних юридичних дій, здійснення усіх фінансових операцій, укладення договорів в інтересах спільної діяльності ті інш., передбачених умовами договору.

У звязку з невиконанням відповідачем свого обовязку з видачі довіреності, позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання видати довіреність на керівництво спільною діяльністю, а також ведення спільних справ з метою виконання зобовязань згідно з умовами договору №1 спільної діяльності від 20.04.2005р.

Відповідач позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву від 04.12.2017р. №4-212.

Суд вважає позовні вимоги неправомірними, такими, що підлягають залишенню без задоволення, з огляду на таке:

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка діяла на момент звернення позивача з позовом до суду) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мали право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 ст.15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина 1 та п.2 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України визначають, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів. Зокрема, права та законні інтереси захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Аналогічний припис містить ч.2 ст.20 Господарського кодексу України про те, що права суб'єктів господарювання захищаються, зокрема, іншими способами, передбаченими законом.

Таким чином, законодавець визначив, що цивільне право або охоронюваний законом інтерес можуть бути захищені судом не будь-яким способом, а тільки тим, що передбачений договором чи законом.

Як встановлено вище, позивач звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного відповідачем права на здійснення спільної діяльності за договором №1 від 20.04.2005р. шляхом спонукання відповідача до виконання обовязку в натурі видати довіреність.

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст.13 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка набула чинності 15.12.2017р.) встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів.

За приписом ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції. Викладене вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

Таким чином, при зверненні до суду з відповідними вимогами саме позивач має довести: наявність відповідного права, за захистом якого він звернувся до суду, та, відповідно, порушення такого права відповідачем внаслідок невиконання свого зобовязання.

За висновками суду, всупереч вимог ст.ст.13, 74 Господарського процесуального кодексу України позивачем доказів порушення відповідачем його права на ведення спільної діяльності за договором №1 від 20.04.2005р. не надано.

Так, за приписом ст.1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Як вказувалось вище, предметом договору №1 від 20.04.2005р. є зобовязання учасників шляхом обєднання майна і зусиль спільно діяти у сфері переробки і збагачення рядового вугілля з метою ефективного використання потенціалу і підвищення результатів фінансово-господарської діяльнтсті учасників договору.

Проте, відповідних доказів неможливості здійснення спільної діяльності з переробки та збагачення рядового вугілля позивачем до матеріалів справи не надано. Зокрема, матеріали справи не містять доказів зупинення ведення спільної діяльності, припинення вчинення фінансових операцій з відповідного рахунку спільної діяльності, припинення дії відповідних договорів, укладених на виконання спільної діяльності або неможливості їх укладання.

Крім цього, внаслідок підписання сторонами додаткової угоди від 24.01.2013р. до договору спільної діяльності №1 від 20.04.2005р., керівництво спільною діяльністю за цим договором, а також ведення спільних справ здійснюється спільно учасниками договору або одним з учасників договору на підставі довіреності, виданої іншим учасником договору для представництва його інтересів за договором. Тобто, з урахуванням умов даної додаткової угоди взагалі не передбачений обовязок саме відповідача видавати довіреність позивачу для представництва інтересів за договором.

Заперечення відповідача проти позовних вимог, викладені у відзиві на позов, суд до уваги не приймає, враховуючи, що визначені відповідачем обставини порушення з боку позивача умов договору спільної діяльності №1 від 20.04.2005р. не стосуються предмету розгляду у цій справі.

На підставі викладеного, позовні вимоги про зобов'язання видати довіреність на керівництво спільною діяльністю, а також ведення спільних справ з метою виконання зобовязань згідно з умовами договору №1 спільної діяльності від 20.04.2005р. є недоведеними та підлягають залишенню без задоволення.

Судовий збір підлягає віднесенню на позивача повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 74, 76, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Збагачувальна фабрика "Богучарськая, м.Київ до Державного підприємства "Мирноградвугілля", м.Мирноград про зобов'язання видати довіреність.

В судовому засіданні 18.12.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 22.12.2017р.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Головуючий суддя Г.В. Левшина

Суддя О.В. Попов

Суддя О.М. Сковородіна