ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2017 р. Справа № 911/2850/17

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Агро-Союз»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тайтен Машинері Україна»

про стягнення заборгованості у розмірі 89256,96 грн

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 довір. № 3 від 11.05.2016;

від відповідача: не прибув.

Приватне акціонерне товариство «Агро-Союз» (далі позивач) подало до господарського суду позов про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тайтен Машинері Україна» (далі відповідач) 89256,96 грн заборгованості, з яких: 87724,78 грн сума боргу та 1532,18 грн процентів за користування чужими грошовими коштами.

Позовні вимоги позивач обґрунтував з посилання на ст. ст. 181, 193 ГК України, ст. ст. 525, 526, 692, 693, 1212, 1214 ЦК України, вказавши про неналежне виконання відповідачем умов усного договору поставки від 31.05.2017, укладеного в спрощений спосіб, в частині повернення суми попередньої оплати за непоставлений товар, на яку, у відповідності до ч. 3 ст. 693 ЦК України, були нараховані проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі, визначеному згідно з ч. 6 ст. 231, ч. 4 ст. 232 ГК України.

Ухвалою від 25.09.2017 господарський суд порушив провадження у справі, вжив заходи по підготовці справи до розгляду та призначив судове засідання для розгляду справи на 19.10.2017.

13.10.2017 позивач надіслав суду супровідний лист з документами до яких було додано письмові пояснення від 10.10.2017 по суті заявлених у позові вимог.

Ухвалою від 19.10.2017 господарський суд розгляд справи відклав на 16.11.2017.

02.11.2017 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 31.10.2017, відповідно до якого останній вважає, що платіжне доручення № 9255 від 13.06.2017, яке свідчить про перерахування йому грошових коштів, не є доказом, який в достатній мірі може підтвердити законність вимог позивача, оскільки факт списання грошових коштів з одного рахунку та його перерахування на інший рахунок підтверджується випискою за відповідним рахунком або іншим документом, оформленим фінансовою установою, що підтверджує певний розмір грошових коштів та факт проведення банківської операції. Натомість, за твердженням відповідача, платіжне доручення позивача не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме: в супереч Додатку № 8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою НБУ від 21.01.2004 № 22, в платіжному дорученні неправильно зазначено найменування банку та не вказано місцезнаходження (населений пункт) банку (філії) платника; в платіжному дорученні неправильно зазначене скорочене найменування відповідача (отримувача коштів); в платіжному документі відсутня печатка позивача та підписи відповідальних осіб, які уповноважені розпоряджатися рахунком.

15.11.2017 позивач надіслав на адресу суду заяву про зміну підстави позову, де вказав, що за своєю правовою природою перераховані відповідачу згідно з виставленого рахунку № 21065 та сплачені на підставі платіжного доручення № 9255 від 13.06.2017 грошові кошти в сумі 87724,78 грн є безпідставно одержаним майном, оскільки станом на 13.06.2017 між сторонами не існувало жодного договору, строк виконання якого б не сплив, а строк дії рахунку № 21065 на суму 87724,78 грн станом на цю дату вже закінчився. У звязку з тим, що грошові кошти в розмірі 87724,78 грн перебувають у відповідача без достатньої правової підстави, позивач вказав, що у нього на підставі ст. 536, ч. 2 ст. 1214 ЦК України виникло право на нарахування відповідачу також процентів за користування ними в розмірі згідно з ч. 6 ст. 231, ч. 4 ст. 232 ГК України.

16.11.2017 судове засідання не відбулося, у звязку з перебуванням судді на лікарняному.

Ухвалою від 27.11.2017 господарський суд призначив розгляд справи на 14.12.2017.

До початку розгляду справи до суду від позивача надійшло клопотання про витребування додаткових доказів у справі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви про зміну підстави позову від 15.11.2017. На спростування доводів відповідача щодо неналежного оформлення платіжного доручення № 9255 від 13.06.2017 вказав, що банк платника ПАТ «Марфін Банк» не повертав йому платіжне доручення без виконання, як-то передбачено п. 2.5 Інструкції, що свідчить про вірність оформлення документа позивачем.

Так, за даними позивача, відсутність на платіжному дорученні підпису платника та відбитку його печатки зумовлено тим, що платіжний документ було подано не в паперовому вигляді, а засобами дистанційного обслуговування, тобто з використанням електронного цифрового підпису. При цьому у разі застосування для переказу коштів дистанційних систем обслуговування печатка на платіжному документі не ставиться.

Що ж стосується підписів, то відповідальні особи платника, які уповноважені розпоряджатися рахунком і на законних підставах володіють особистим ключем, від свого імені або за дорученням особи, яку представляють, накладають підписи під час створення електронного розрахункового документа, що виключає необхідність їх проставляння на паперовому документі.

Щодо твердження відповідача про начебто зазначення в платіжному дорученні неправильної назви банку, який проводив операцію з перерахунку коштів, то позивач зазначає, що в документі був вказаний код ЄДРПОУ, який відповідає банку ПАТ «Марфін Банк», який і був банком платника грошових коштів.

На думку позивача, платіжне доручення № 9255 від 13.06.2017 підтверджує, що 13.06.2017 грошові кошти в розмірі 87724,78 грн були списані з поточного рахунку позивача на користь відповідача, оскільки, по-перше, зазначене платіжне доручення було прийнято банком до виконання та виконано, а, по-друге, відповідач згідно з положень Інструкції не є особою, яка здійснює контроль за правильністю оформлення платіжних доручень.

Відповідач в судове засідання не прибув. Згідно з надісланого суду клопотання від 13.12.2017 представник відповідача просить суд відкласти розгляд справи, у звязку з неможливістю прибуття представників товариства на дату засідання для розгляду справи. При цьому доказів вказаному представник відповідача до клопотання не додає, як і не вказує про можливість подання документів, які можуть суттєво вплинути на розгляд справи по суті.

За вказаних обставин, господарський суд відхилив клопотання представника відповідача від 13.12.2017, оскільки, виходячи з наявних у справі документів, не знайшов підстав для відкладення розгляду справи.

До того ж, хоч стаття 22 ГПК України і зобов'язує сторони добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, однак явка в судове засідання 14.12.2017 представників сторін не була визнана судом обовязковою, тому справа може бути розглянута без їх участі або одного з них, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

При цьому суд зазначає, що відкладення розгляду справи та продовження у зв'язку з цим строку розгляду спору порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є України, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

В судовому засіданні, окрім іншого, розглядались клопотання представника позивача про зміну підстави позову від 15.11.2017 та про витребування додаткових доказів у справі.

У відповідності до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до початку розгляду господарським судом справи по суті змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача (п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Враховуючи, що зміна позивачем підстави позову не суперечить чинному законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, господарський суд прийняв заяву позивача від 15.11.2017 до розгляду.

Водночас, проаналізувавши клопотання позивача про витребування доказів у справі на предмет обґрунтованості та підставності, господарський суд дійшов висновку, що відсутні підстави для його задоволення, оскільки факти, з метою підтвердження яких відповідачем подане клопотання про витребування доказів, можуть бути підтверджені іншими документами у справі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та обєктивного вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, Приватним акціонерним товариством «Агро-Союз» згідно з платіжного доручення № 9255 від 13.06.2017 13.06.2017 було перераховано на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Тайтен Машинері Україна» суму коштів у розмірі 87724,78 грн з призначенням платежу: "За запчаст. рах 21065 від 31,05,17 в суму 87724,78 в т.ч. НДС 20% - 14620,80 грн».

Згідно з пояснень позивача, вказана сума була перерахована на рахунок відповідача помилково, оскільки жодних діючих договорів на поставку товару між сторонами спору станом на 13.06.2017 не існувало, нових не укладалося та жодної поставки матеріальних цінностей, зокрема тих, що вказані у призначенні платежу до платіжного доручення, зі сторони відповідача на користь позивача не здійснювалося.

З рахунку на оплату по замовленню № 21065 від 31.05.2017, який став підставою для перерахування помилково сплачених коштів, вбачається, що останній виписаний платнику: ПрАТ «Агро-Союз».

Згідно з пояснень позивача, між позивачем та відповідачем 01.04.2016 був укладений договір поставки № 107/03 зі строком дії по 31.12.2016 включно. Строк дії договору сторонами не продовжувався, відповідні додаткові угоди чи договори про зміну сторонами договору не укладались. Таким чином, враховуючи закінчення 31.12.2016 строку договору поставки № 107/03, права та обовязки за цим договором з 01.01.2017 припинились.

Проте 31.05.2017 відповідачем було виставлено для оплати рахунок № 21065 на суму 87724,78 грн, в якому помилково зроблено посилання на вищевказаний договір поставки, строк дії якого закінчився ще 31.12.2016. Також в рахунку № 21065 було зазначено, що він дійсний протягом поточного банківського дня, тобто 31.05.2017. Оплату рахунку позивач здійснив поза межами строку його чинності, а саме 13.06.2017. Звідси сплачена позивачем сума коштів за платіжним доручення № 9255 у розмірі 87724,78 грн є нічим іншим як безпідставно отриманим майном, і відповідач зобовязаний повернути позивачу грошові кошти у звязку з відсутністю підстав необхідних для їх перерахування.

Судом встановлено, що з метою повернення безпідставно перерахованих грошових коштів, позивачем, з посиланням на ст. 1212 ЦК України, не було направлено відповідачу претензію про повернення коштів.

Поряд з цим суд зазначає, що можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Тобто за рішення КСУ від 09.07.2002 у справі N 1-2/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) об'єктивних причин, які обумовлювали б необхідність обов'язкового застосування досудового врегулювання таких спорів, не існує.

Відповідно до довідки позивача від 03.10.2017 вих. № 99 та акту звіряння взаємних розрахунків за період з 01.04.2016 по 06.10.2017 станом на час розгляду справи в суді, за відповідачем рахується заборгованість перед позивачем у сумі 87724,78 грн, яка на час прийняття рішення у даній справі відповідачем не погашена.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (ст. 190 ЦК України).

Коштами у складі майна суб'єктів господарювання є гроші у національній та іноземній валюті, призначені для здійснення товарних відносин цих суб'єктів з іншими суб'єктами, а також фінансових відносин відповідно до законодавства (ч. 5 ст. 139 ГК України).

У відповідності до п. 2.35 Глави 2 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.

Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 № 2346-ІІІ, а саме п. 1.24 ст.1, встановлено, що помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Згідно з п. 6 Указу Президента України від 16.03.1995 № 227/95 «Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України» підприємства незалежно від форм власності мають повертати у п'ятиденний строк платникам помилково зараховані на їх рахунки кошти.

Аналогічні положення містяться і в листі НБУ "Про повернення помилково зарахованих коштів" від 23.04.2002 № 25-113/635.

Відповідач свої зобов'язання щодо повернення помилково перерахованих коштів не виконав, у зв'язку з чим, станом на дату звернення до суду з позовом за ним рахується заборгованість перед позивачем у розмірі 87724,78 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 9255 від 13.06.2017, банківською випискою по рахунку позивача № 1 за період з 01.06.2017 по 30.06.2017 та довідкою про заборгованість відповідача.

Оскільки матеріали справи не містять фактів, які можна віднести до підстав виникнення між сторонами цивільних прав та обов'язків, суд дійшов висновку, що помилково перераховані кошти підлягають поверненню на користь позивача в судовому порядку.

Що стосується стягнення з відповідача 1532,18 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами, нарахованих за період з 29.07.2017 по 17.09.2017, то слід зазначити наступне.

В обґрунтування заявлених до стягнення відсотків позивач посилався, зокрема, на приписи ч. 6 ст. 231 ГК України та ч. 4 ст. 232 ГК України, згідно яких штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Відсотки за неправомірне користування чужими коштами справляються по день сплати суми цих коштів кредитору, якщо законом або договором не встановлено для нарахування відсотків інший строк.

За приписами ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей можуть нараховуватися проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге, встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України) (п. 6.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14).

Господарський суд зазначає, що чинним законодавством не визначено розміру процентів за користування безпідставно набутим майном (в даному випадку грошовими коштами), а посилання позивача на ч. 6 ст. 231 ГК України є помилковим, оскільки даною нормою визначається розмір штрафних санкції за порушення грошових зобовязань, які є заходом відповідальності, що не є тотожним поняттю процентів за користування чужими грошовим коштами.

Водночас проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, по своїй правовій природі не є ні санкцією, ні заходом відповідальності а натомість є платою за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України) (така правова позиція викладена в п. 2.7, п. 6.1 вищевказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України).

В оглядовому Листі від 29.04.2013 № 01-06/767/2013 Вищого господарського суду України зазначено, що «такий вид забезпечення виконання зобовязання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань та частиною шостою статті 232 ГК України».

Тобто жодного відношення до визначення розміру плати за користування чужими грошовими коштами ч. 6 ст. 231 ГК України не має.

Враховуючи вищенаведене, твердження позивача про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень, передбачених ч. 6 ст. 231 (розмір штрафних санкцій) та ч. 4 ст. 232 ГК України (порядок застосування штрафних санкцій) не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Такої ж думки притримувався і Вищий господарський суд України у справі № 902/75/16 при винесенні постанови від 05.04.2017.

Отже вимога про стягнення з відповідача 1532,18 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами є безпідставною, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень належними та допустимими у справі доказами; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оскільки відповідач доказів повернення безпідставно отриманих коштів не надав, а позивач належними та допустимими доказами обґрунтував заявлені в суді позовні вимоги, господарський суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо стягнення на його користь безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 87724,78 грн є обґрунтованою, заявленою відповідно до чинного законодавства та підтверджується матеріалами справи.

Доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо відсутності підстав для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в процесі розгляду справи, оскільки недоліки в оформленні платіжного доручення № 9255 від 13.06.2017 в частині зазначення назви банку, який оформлював платіж, та назві отримувача грошових коштів, не є доказом того, що банківська операція по перерахуванню відповідачу грошових коштів на суму 87724,78 грн не відбулася, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Так, на підтвердження здійснення перерахування коштів позивачем було додано до матеріалів справи, окрім іншого, копію банківської виписки по рахунку ТОВ «Агро-Союз», з якої вбачається господарська операція по здійсненню на рахунок відповідача оплати у розмірі заявленої суми боргу.

Слід зазначити, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На виконання вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, господарським судом булла надана оцінка основним доводам та запереченням сторін. Решта доводів та заперечень відповідача висновків суду по суті позовних вимог не спростовує.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог на суму 87724,78 грн. В частині стягнення 1532,18 грн суд відмовляє.

Судові витрати у відповідності до ч. 2 ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 69, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тайтен Машинері Україна» (08162, Київська обл., Києво-Святошинський район, смт. Чабани, вул. Машинобудівників, буд. 1, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Агро-Союз» (52511, Дніпропетровська обл., Синельниківський район, с. Майське, вул. Герцена, буд. 16А, ): 87724 (вісімдесят сім тисяч сімсот двадцять чотири гривні) 78 коп безпідставно отриманих коштів та 1600 (одна тисяча шістсот гривень) 00 коп судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 20.12.2017

Суддя В.М. Антонова

1 в справу

2 відповідачу рек. з повід.