ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2017р. Справа № 914/2082/17

За позовом: Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт», м. Київ,

до відповідача: Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод», м. Львів,

про: стягнення заборгованості в розмірі 12 000 000,00 грн.

Суддя Синчук М.

при секретарі Х. Карась

За участю представників:

позивача: Селецький О.В. - представник (довіреність від 26.04.2016 р.),

Нетецький А.С. - представник (довіреність від 26.04.2016 р.),

відповідача: Карабань В.І. - представник (довіреність від 03.01.2017 р. №4).

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

На розгляд господарського суду Львівської області подано позовну заяву Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» про стягнення заборгованості в розмірі 12 000 000,00 грн.

Ухвалою суду від 13.10.2017 р. порушено провадження у справі, позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 30.10.2017 р. В судовому засіданні 30.10.2017 р. оголошено перерву до 27.11.2017 р. В судовому засіданні 27.11.2017 р. оголошено перерву до 11.12.2017 р.

В судове засідання 11.12.2017 р. представник позивача з'явився, через канцелярію суду, подав клопотання про відкладення розгляду справи. Позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання 11.12.2017 р. представник відповідача з'явився, через канцелярію суду, подав клопотання про відкладення розгляду справи для примирення сторін.

Суд розглянув клопотання про відкладення розгляду справи та відмовив в задоволенні з огляду на наступне.

Суд звертає увагу сторін, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Строки, що встановлюються судом (наприклад, строк для усунення недоліків позовної заяви чи апеляційної скарги), повинні відповідати принципу розумності. Визначаючи (на власний розсуд) тривалість строку розгляду справи, суд враховує принципи диспозитивності та змагальності, граничні строки, встановлені законом, для розгляду справи при визначенні строків здійснення конкретних процесуальних дій, складність справи, кількість учасників процесу, можливі труднощі у витребуванні та дослідженні доказів тощо. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Відповідно до ч.3 ст.22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Надані сторонами матеріали свідчать про те, що справу може бути розглянуто відповідно до ст. 75 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вислухавши сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне.

26.03.2015 р. між Державною компанією з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт", м. Київ (далі - позивач) та Державним підприємством "Львівський бронетанковий завод", м. Львів (далі - відповідач) укладено договір № USЕ-12.2-74-Д-15 (далі - договір).

Згідно з умовами укладеного договору позивач надав відповідачу поворотну фінансову допомогу в розмірі та у порядку, встановленому розділами 2 та 3 договору, а відповідач зобов'язався повернути позивачу поворотну фінансову допомогу у розмірі, в терміни та порядку, встановленому у розділах 2 та 4 цього договору.

Відповідно до п. 2.1 договору розмір допомоги становить 6'000'000,00 гривень (ПДВ не передбачено).

Згідно з п. 3.1 договору позивач у термін до 26.03.2015 р. перераховує поворотну фінансову допомогу в безготівковому порядку на поточний рахунок відповідача.

Відповідно до п. 4.1 надана допомога підлягає поверненню у строк до 29.05.2015 р. в безготівковому порядку шляхом перерахування відповідачем відповідних коштів на поточний рахунок позивача.

26.03.2015 р. на виконання умов договору позивач перерахував відповідачу грошові кошти в сумі 6'000'000,00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 1196 від 26.03.2015р.

12.06.2015 р. між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до договору (далі - угода № 1).

Згідно з п. 1 угоди № 1 позивач та відповідач домовились викласти п. 4.1 договору в іншій редакції, відповідно до якої надана допомога підлягає поверненню в безготівковому порядку шляхом перерахування відповідачем відповідних коштів на поточний рахунок позивача у строк до 31.12.2015 р.

19.08.2015 р. між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 2 до договору (далі - угода № 2).

Відповідно до п. 1 угоди № 2 позивач та відповідач домовились викласти п. 2.1 договору в іншій редакції, відповідно до якої розмір допомоги за договором становить 24'000'000,00 гривень (ПДВ не передбачено).

Згідно з платіжним дорученням № 834 від 20.08.2015 р. позивач перерахував на рахунок відповідача 7'000'000,00 гривень, згідно платіжного доручення № 834 від 20.08.2015р. та згідно з платіжним дорученням № 914 від 27.08.2015 р. позивач перерахував на рахунок відповідача 11'000'000,00 гривень.

Таким чином, позивач надав відповідачу поворотну фінансову допомогу в загальній сумі 24 000'000,00 гривень (6'000'000,00 гривень + 7'000' 000,00 гривень + 11'000'000,00 гривень).

У встановлений договором строк до 31.12.2015 р. відповідач грошові кошти в сумі 24' 000'000,00 гривень не повернув.

06.02.2017 р. між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 3 до договору.

Згідно з умовами угоди № 3 відповідач визнав, що порушив свій обов'язок повернути позивачу надану ним фінансову допомогу у сумі 24'000'000,00 гривень та визнав, що відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України станом на дату укладення угоди № 3 сума інфляційного збільшення суми основного боргу за договором становить 2'976'000,00 гривень, і сума трьох процентів річних від простроченої суми основного боргу за договором становить 794'958,00 гривень.

Відповідно до п. 1 угоди № 3 відповідач безумовно зобов'язався сплатити (перерахувати) позивачу грошові кошти у загальній сумі 27'770'958,00 гривень (24'000'000,00 гривень (основний борг) + 2'976'000,00 гривень (інфляційне збільшення суми основного боргу) + 794'958,00 гривень (сума трьох процентів річних)) за погодженим сторонами графіком щомісячно протягом 2017-2018 років.

Відповідач не виконував зазначені вище умови угоди № 3, чим порушив права позивача.

Порушивши умови п. 1 угоди № 3 відповідач не сплатив (не перерахував) позивачу в строк до 31.03.2017 р. грошові кошти в сумі 2'000'000,00 гривень; в строк до 30.04.2017 р. - 2'000'000,00 гривень; в строк до 31.05.2017 р. - 2'000'000,00 гривень; в строк до 30.06.2017 р. - 2'000'000,00 гривень; в строк до 31.07.2017 р. - 2'000'000,00 гривень; в строк до 31.08.2017 р. - 2'000'000,00 гривень.

30.06.2017 р. між позивачем і відповідачем було підписано Акт звірки взаємних розрахунків за договором (з урахуванням угоди № 3), згідно з яким відповідач визнав наявну на час підписання вказаного акту заборгованість перед позивачем на загальну суму 27'770'958,00 гривень.

17.07.2017 р. позивач направив відповідачу претензію № USЕ-13.3-8182 від 17.07.2017 р. з вимогою перерахувати на рахунок позивача кошти в сумі 8'000'000,00 гривень в якості сплати простроченої заборгованості відповідача за угодою № 3, що була наявна станом на дату направлення вказаної претензії.

24.07.2017 р. зазначена вище претензія позивача була отримана відповідачем, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Як вбачається із відзиву на позовну заяву, відповідач визнав суму заборгованості в розмірі 12 000 000,00 грн, крім того, повідомив суд, що підприємство перебуває у важкому фінансовому становищі.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Згідно ст. 174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового

зобов'язання.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, яка визначає зміст свободи договору, відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, між позивачем та відповідачем був укладений Договір № USЕ-12.2-74-Д-15 від 26.03.2015 р., згідно з умовами якого позивач надав відповідачу поворотну фінансову допомогу в розмірі та у порядку, встановленому розділами 2 та 3 договору, а відповідач зобов'язався повернути позивачу поворотну фінансову допомогу у розмірі, в терміни та порядку, встановленому у розділах 2 та 4 цього договору.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушивши умови, встановлені в п. 1 угоди № 3, відповідач не перерахував на рахунок позивача в строк до 31.08.2017 грошові кошти в загальній сумі 12'000' 000,00 гривень.

Як вбачається із відзиву на позовну заяву, відповідач визнав суму заборгованості в розмірі 12 000 000,00 грн, повідомив суд, що підприємство перебуває у важкому фінансовому становищі.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача повернення грошових коштів в сумі 12 000 000,00 грн, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до п.6. ч.1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Дослідивши подані матеріали, суд бере до уваги пояснення відповідача про скрутне матеріальне становище підприємства, згаданого вище.

Враховуючи викладене, а також принципи розумності та справедливості, суд приходить до висновку про наявність підстав для надання ДП «Львівський бронетанковий завод» відстрочки виконання рішення господарського суду Львівської області у справі №914/2082/17 строком на два місяці.

Відповідно до ст. 33, 43, 34 ГПК України судочинство в господарський судах здійснюється на засадах змагальності, сторони і інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими до суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задовволення позовних вимог часково.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49,75, 82-85,116 ГПК України, суд ,-

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» (79031, м. Львів, Стрийська, 73; ідентифікаційний номер 07985602) на користь Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 36; ідентифікаційний код 21655998) суму основного боргу в розмірі 12 000 000,00 грн.

3. Стягнути з Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» (79031, м. Львів, Стрийська, 73; ідентифікаційний номер 07985602) на користь Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 36; ідентифікаційний код 21655998) 180 000,00 грн судового збору.

4. Відстрочити виконання рішення господарського суду Львівської області у справі №914/2082/17 строком на два місяці, починаючи з 01.01.2018 р.

5. Накази видати відповідно ст.116 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 14.12.2017 р.

Суддя Синчук М.М.