ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2017 р.Справа № 916/3170/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Бєляновського В.В.,

суддів: Величко Т.А.,

Лашина В.В.

при секретарі - Колбасовій О.Ф.

за участю представників:

Від прокуратури: Радянський О.Ю.

Від позивача: Клібанська Л.І.

Від відповідачів: Чернова Г.А.

Від третіх осіб: Тарановський Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Одеської міської ради

на рішення господарського суду Одеської області

від 28.08.2017р.

у справі № 916/3170/14

за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради

до відповідачів:

1) Одеської міської ради;

2) Виконавчого комітету Одеської міської ради;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Управління культури, національностей, релігій та охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації

за участю третіх осіб, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Управління з питань охорони об'єктів культурної спадщини Одеської міської ради, Державної податкової інспекції в Приморському районі ГУ ДФС Україн6и в Одеській області та Комунального підприємства "Житлово - Комунальний сервіс "Порто-Франківський"

про визнання недійсними рішень, свідоцтва про право власності та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року заступник прокурора Одеської області звернувся до господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до Одеської міської ради та виконавчого комітету Одеської міської ради, в якому просив суд:

- визнати недійсним рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.07.2010 року № 410 «Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси» в частині включення за № 10 до затвердженого пунктом 1 переліку об'єктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за територіальною громадою м. Одеси, приміщень першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей № 502, загальною площею 1130,9 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15 (далі - спірна будівля), та пункту 4 в частині доручення КП Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості зареєструвати за територіальною громадою м. Одеси право власності на спірну будівлю;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності від 06.09.2010 року серії САЕ №068436, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді м.Одеси в особі Одеської міської ради на спірну будівлю;

- визнати недійсним пункт 1 рішення Одеської міської ради від 17.12.2013 року №4212-VІ «Перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, та внесення змін до рішень Одеської міської ради, в частині включення до цього переліку за №5 спірної будівлі;

- визнати право власності на спірну будівлю за територіальними громадами сіл, селищ, міст Одеської області в особі Одеської обласної ради.

В обґрунтування пред'явлених вимог прокурор посилався, зокрема, на рішення Одеської обласної ради народних депутатів "Про заходи охорони і використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області" від 12.05.1993 року № 449-ХХІ, на підставі якого усі нерухомі пам'ятки архітектури та містобудування державної форми власності, у тому числі спірна будівля, що розташована за адресою: м. Одеса, вул.Ланжеронівська, 15 (колишній прибутковий будинок Григорьєвої, збудований у 1912-1913 роках за проектом архітекторів Дмитренко Ю.М., Скведер Х.Я.), прийняті у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області (комунальну власність Одеської обласної ради народних депутатів), а оспорюваними рішеннями порушено волю територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області щодо розпорядження вказаним майном.

Одеська міська рада не визнала позов посилаючись на його необґрунтованість та щодо доводів прокурора про набуття позивачем права власності на майно на підставі рішення Одеської обласної ради від 12.05.1993 року № 449-ХХІ "Про заходи з охорони і використання нерухомих пам'ятків історії і культури в Одеській області" вказувала на постанову Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно - територіальних одиниць (комунальною власністю)", якою було встановлено порядок розмежування майна та на відсутність у позивача доказів на підтвердження того, що спірний об'єкт є об'єктом власності обласної ради.

Вказана справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово.

Так, рішенням господарського суду Одеської області від 23.06.2015 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 07.09.2015 року, позов задоволено.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.04.2016 року вказані рішення та постанову було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

У наступному, рішенням господарського суду Одеської області від 22.09.2016 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.01.2017 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Проте, постановою Вищого господарського суду України від 14.06.2017 року вказані рішення та постанову знову було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

За результатами нового розгляду даної справи господарським судом Одеської області ухвалено рішення від 28.08.2017 року (суддя Петров В.С.), яким позов задоволено у повному обсязі з мотивів обґрунтованості позовних вимог. Визнано недійсним рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.07.2010 р. № 410 "Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси" в частині включення за № 10 до затвердженого пунктом 1 переліку об'єктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за територіальною громадою м. Одеси, приміщень першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, загальною площею 1130,9 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15, та пункту 4 в частині доручення КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" зареєструвати за територіальною громадою м. Одеси право власності на ці приміщення та антресолі. Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 06.09.2010 року серії САЕ № 068436, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на нежитлові приміщення першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей № 502, загальною площею 1130,9 кв.м, основною площею 733,4 кв.м, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15. Визнано недійсним пункт 1 рішення Одеської міської ради від 17.12.2013 року №4212-VІ "Перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, та внесення змін до рішень Одеської міської ради" в частині включення до цього переліку за № 5 нежитлового приміщення третього поверху площею 49,2 кв.м, що складає 44/1000 нежитлових приміщень першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502 по вул. Ланжеронівській, 15 у м. Одесі. Визнано право власності на нежитлові приміщення першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, загальною площею 1130,9 кв. м., основною площею 733,4 кв.м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15, за територіальними громадами сіл, селищ, міст Одеської області в особі Одеської обласної ради (65032, м. Одеса, пр. Шевченка,4, ).

Не погоджуючись з вказаним рішенням Одеська міська рада звернулася до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Апеляційна скарга обґрунтована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий суд визнав встановленими, невідповідністю викладених у рішенні висновків місцевого суду обставинам справи та порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників судового процесу не надходили.

Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги усі учасники судового процесу в порядку передбаченому ст. ст. 64, 98 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте треті особи не скористалися наданим законом правом на участь своїх представників в засіданні суду. Нез'явлення представників вказаних осіб в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними в справі матеріалами згідно з приписами ст. 101 ГПК України.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення прокурора, представників сторін та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом під час розгляду справи по суті, рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.07.2010р. № 410 "Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси", відповідно до рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991р. № 266-XXI "Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області", керуючись ст.ст. 29, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", на підставі Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 08.01.2003р. №6/5, рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.07.2008р. №919 "Про порядок підготовки та оформлення свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна", затверджено перелік об'єктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за територіальною громадою м. Одеси, в якому під № 10 зазначено спірну будівлю (п. 1 рішення). Пунктом 4 цього рішення доручено Комунальному підприємству «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» у тримісячний термін зареєструвати за територіальною громадою м. Одеси право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна.

На виконання вказаного рішення виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано свідоцтво про право власності від 06.09.2010р. серії САЕ №068436, яким посвідчено те, що об'єкт, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15, та в цілому складається з приміщень загальною площею 1130,9 кв.м., дійсно належить територіальній громаді міста Одеси, в особі Одеської міської ради, на праві комунальної власності.

У наступному, Одеською міською радою було прийнято рішення від 17.12.2013 року № 4212-VІ "Перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, та внесення змін до рішень Одеської міської ради", пунктом 1 якого за № 5 внесено до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, нежитлове приміщення третього поверху площею 49,2 кв.м, що складає 44/1000 нежитлових приміщень першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, по вул. Ланжеронівська, 15, шляхом викупу орендарем за грошові кошти.

Посилаючись на те, що вказаними діями Одеської міської ради порушено волю територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області щодо розпорядження вищезазначеним майном, та враховуючи, що рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 12.05.1993р. № 449-ХХІ "Про заходи по охороні та використанню нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області" усі нерухомі пам'ятки архітектури та містобудування державної форми власності, у тому числі спірна будівля, прийняті у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області (комунальну власність Одеської обласної ради народних депутатів), прокурор звернувся до господарського суду з даним позовом про визнання недійсними вказаних рішень та свідоцтва стосовно спірної будівлі, а також визнання права власності на спірну будівлю за територіальними громадами сіл, селищ, міст Одеської області в особі Одеської обласної ради, оскільки дії відповідача щодо розпорядження цим майном та видачі відповідного свідоцтва свідчать про невизнання останнім цього права.

При цьому, судом установлено, що спірна будівля використовується для розміщення Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси, що підтверджується наявним у справі договором оренди нежитлового приміщення № 249/2 від 02.03.1999р., укладеним останньою з Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міськради, з терміном дії до 02.03.2025 року.

Разом з тим, наявні у справі матеріали свідчать про те, що до 15.08.1985 року виконавчим комітетом Одеської обласної Ради народних депутатів було прийнято рішення № 480 „Про затвердження додаткового списку пам'яток архітектури місцевого значення та меж заповідної території в місті Одесі", на підставі якого спірній будівлі надано статус пам'ятки архітектури місцевого значення.

Правовий режим використання пам'яток культурної спадщини з 1978 року по 2000 рік визначався Законом УРСР "Про охорону і використання пам'яток історії і культури", відповідно до ч. 1 ст. 7 якого (в редакції від 30.01.1984 року) державне управління в галузі охорони і використання пам'яток історії та культури здійснюється Радою міністрів СРСР, Радою міністрів Української РСР, виконавчими комітетами обласних, районних, міських, районних у містах, селищних і сільських Рад народних депутатів, а також спеціально уповноваженими на те державними органами охорони пам'яток відповідно до законодавства СРСР і Української РСР.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 вказаного Закону виконавчі комітети обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів затверджують переліки пам'яток історії та культури місцевого значення (стаття 17), встановлюють зони їх охорони (стаття 29), а також вирішують інші питання в галузі охорони і використання пам'яток історії та культури, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Згідно з повідомленням Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської облдержадміністрації від 23.01.2014 року № 01-15/212 спірна будівля на підставі зазначеного вище рішення Одеського облвиконкому від 15.08.1985р. № 480 прийнята під охорону держави як пам'ятка архітектури місцевого значення. Зазначене вище рішення № 480 свідчить про те, що у даному випадку державне управління в галузі охорони використання пам'яток історії та культури в період дії вищевказаного Закону здійснювалося позивачем.

У наступному, постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. № 311 „Про розмежування майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" затверджено перелік державного майна України, яке передається у власність областей, міст Києва і Севастополя. Відповідно до абз.1 п. 3 цієї постанови розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів.

На підставі вказаної постанови, Одеською обласною радою народних депутатів прийнято рішення від 25.11.1991р. № 266-XXI „Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області", яким затверджено переліки державного майна, що передається у власність обласної ради народних депутатів, міст обласного підпорядкування і районів області, згідно з додатками № № 1-3.

Згідно з п. 5 цього рішення узгоджувальній комісії облради було доручено продовжити роботу по формуванню складу комунальної власності різних рівнів, в частині об'єктів промисловості, будівництва, агропромислового комплексу.

Із змісту вказаного рішення вбачається, що його було прийнято на підставі рішень виконавчого комітету Одеської обласної ради від 17.09.1991р. № 323, від 02.11.1991р. № 461 та від 19.11.1991р. № 560.

В п. 3.1 рішення від 17.09.1991р. № 323 зазначено, що розмежування майна між власністю обласної ради та власністю районів, міст обласного підпорядкування проводиться облвиконкомом за погодженням з виконкомами відповідних рад народних депутатів з наступним затвердження сесією облради.

В рішеннях від 02.11.1991р. № 461 та від 19.11.1991р. № 560 зазначено про прийняття пропозицій робочих груп узгоджувальної комісії облради щодо віднесення майна як до комунальної власності обласної ради, так і майна до комунальної власності міста Одеси.

Отже, вказані рішення свідчать про те, що при розмежуванні комунальної власності працювала узгоджувальна комісія.

В матеріалах справи міститься рішення Одеської міської ради від 11.01.1992р. № 2 „Про порядок оформлення і передачі державного майна в комунальну власність міста" з додатками, прийняте на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. № 311 та рішення Одеської облради від 25.11.1991р. № 266-ХХІ. У переліку об'єктів, які підлягають передачі у комунальну власність міста, що є додатком № 1 до цього рішення, у розділі «Відділ культури» під № 35 зазначені пам'ятки архітектури, історії та культури на території міста.

Водночас, вищезгаданим рішенням виконавчого комітету Одеської обласної ради від 17.09.1991р. № 323 «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» було визначено переліки державного майна, що передається у власність обласної ради народних депутатів, міст обласного підпорядкування і районів області, згідно з додатками №№ 1-3. У переліку державного майна, яке передається у власність міст обласного підпорядкування, що є додатком № 2 до цього рішення, у розділі "Культура" зазначені конкретні об'єкти, серед яких спірна будівля відсутня.

В постанові Вищого господарського суду України від 14.06.2017 року у даній справі зазначено про те, що судом не надано належної оцінки тій обставині, чи була включена спірна будівля, з урахуванням її статусу, в перелік об'єктів державного житлового (нежитлового) фонду, який підлягав передачі відповідачу-1.

Так, під час розгляду даної справи Одеська міська рада посилалась на те, що згідно з актом приймання-передачі державного майна до комунальної власності міста Одеси за галуззю "Житлово-комунальне господарство" від 18 лютого 1992 року обласне управління житлово-комунального господарства Одеського облвиконкому передало, а управління житлово-комунального господарства Одеського міськвиконкому прийняло державне майно згідно з переліком. Даний акт приймання-передачі затверджений рішенням виконавчого комітету Одеської міської Ради народних депутатів від 06 квітня 1992 року № 104 "Про прийняття до комунальної власності міста державного майна житлово-комунального господарства, охорони здоров'я, народної освіти і культури". До вказаного акту приймання-передачі додається ряд переліків, зокрема, перелік житлово-комунальних підприємств, установ та організацій, розташованих на території міста Одеси за станом на 01 січня 1992 року, які передаються в комунальну власність Одеської міської ради; перелік готелів і філіалів Одеського виробничого об'єднання готельного господарства; перелік і адреси об'єктів комунального автотранспортного підприємства 152801; перелік пляжів ДО "Відпочинок" та інше.

Проте, у жодному з цих переліків спірна будівля не міститься.

Водночас, вказаний акт приймання-передачі державного майна в комунальну власність міста Одеси не може бути доказом переходу права власності на спірну будівлю від Одеської обласної ради до Одеської міської ради, оскільки, по-перше, безпосередньо акт прийому-передачі не є цивільно-правовою угодою, яка спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; по-друге, особи, що підписали акт приймання-передачі, не мали відповідних документів, які б засвідчували їх повноваження та право діяти від імені територіальної громади чи відповідної ради, тому цей акт приймання-передачі не створює ніяких правових наслідків.

Як вже зазначалося вище, пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 05.09.1991р. № 311 встановлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським та Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих рад народних депутатів.

Тобто, відповідно до цієї норми, для передачі спірної будівлі із власності Одеської обласної ради у власність Одеської міської ради необхідна наявність рішення виконкому Одеської обласної ради народних депутатів про передачу спірної будівлі у власність Одеської міської ради і рішення виконкому Одеської міської ради про прийняття спірної будівлі у власність та, відповідно, акт приймання - передачі спірної будівлі, підписаний уповноваженими особами виконкому Одеської міської ради та виконкому Одеської обласної ради народних депутатів.

Відповідно до пункту 5 статті 16 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" права суб'єкта комунальної власності від імені та в інтересах територіальних громад здійснюють відповідні ради.

Разом з тим, відповідачами не надано рішення Одеської обласної ради народних депутатів або її виконкому про передачу спірної будівлі у власність Одеської міської ради та рішення виконкому Одеської міської ради про прийняття спірної будівлі у власність - єдиних уповноважених органів по передачі та прийманню державної власності відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 05.09.1991р. № 311 та Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні".

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України „Про власність" від 07 лютого 1991 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, розпорядження майном є виключним правом власника. Отже, право розпоряджатися спірною будівлею належить лише суб'єкту права комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області - Одеській обласній раді.

При цьому, Одеська міська рада здійснює повноваження управління виключно щодо тих об'єктів, які знаходяться у власності територіальної громади м. Одеси. Відтак, Одеська міська рада не наділена повноваженнями управляти об'єктами комунальної власності інших сіл, селищ, міст, а також об'єктами їхньої спільної власності.

Судом установлено, що нерухомі пам'ятки історії і культури як окремі об'єкти права власності та об'єкти соціальної сфери до комунальної власності міст обласного підпорядкування не передавалися.

Рішенням Одеської обласної ради від 12.05.1993р. № 449-XXII „Про заходи для охорони і використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області" нерухомі пам'ятки історії та культури в Одеській області, які перебували у державній власності, були прийняті у комунальну власність Одеської обласної Ради. Дане рішення на даний час є чинним.

Рішенням Одеської обласної ради від 24.04.2003 р. №154-XXIV „Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада" затверджено перелік об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада, станом на 01.04.2003р., до якого увійшла, зокрема, й спірна будівля (п. 11.1.59).

Рішенням Одеської обласної ради від 04.05.2005 року задоволено протест прокурора Одеської області та рішення облради від 24.04.2003р. №154-XXIV було скасовано.

22.09.2006 року Одеською обласною радою було прийнято рішення № 73-V „Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада", яким затверджено нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада станом на 01 вересня 2006 року згідно з додатком № 1, в який входять об'єкти культурної спадщини (в редакції п.11 рішення обласної ради від 24.04.2003р. № 154-XXIV (у тому числі й спірна будівля).

Питання законності рішення обласної ради від 22.09.2006р. № 73-V розглядалось судами в адміністративній справі № 22/401-06-11665А за позовом Одеської міської ради до Одеської обласної ради про визнання нечинним зазначеного рішення Одеської облради від 22.09.2006 року № 73-V (про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада).

Постановою господарського суду Одеської області від 25.12.2006р. у вказаній справі, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 03.05.2007р. та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.02.2008 р., у задоволенні позову Одеської міської ради було відмовлено повністю. Ухвалою Верховного Суду України від 26.03.2008р. Одеській міській раді відмовлено у допуску скарги до провадження за винятковими обставинами.

Під час розгляду цієї справи № 22/401-06-11665А суд дійшов висновку, що пам'ятки історії і культури як окремі об'єкти права власності та об'єкти соціальної сфери до комунальної власності міст обласного підпорядкування та районів не передавалися. Зокрема, судом встановлено, що на підставі рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 12 травня 1993 року № 449-ХХІ "Про заходи для охорони та використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області" обласна Рада народних депутатів прийняла у комунальну власність обласної Ради народних депутатів пам'ятки історії і культури. Таким чином, судом вже було встановлено факт, що нерухомі пам'ятки історії і культури є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ та міст області в особі Одеської обласної ради.

При цьому матеріали справи не містять даних про те, що зазначене судове рішення у наступному було скасовано, отже відповідно до ст. 35 ГПК України встановлені у цьому рішенні обставини мають преюдиціальне значення при розгляді даної справи.

Крім того, факт прийняття нерухомих пам'яток історії та культури місцевого значення, які розташовані на території області, саме до комунальної власності Одеської обласної ради у 1993 році вже було встановлено судами при розгляді інших справ.

Так, постановою Вищого господарського суду України від 06.11.2008 року у справі № 22/54-08-1109 також встановлено, що нерухомі пам'ятки історії та культури, які перебували у державній власності, на підставі рішення обласної Ради народних депутатів від 12.05.1993 року № 449-ХХІ прийняті у комунальну власність Одеської обласної ради.

Аналогічні висновки містяться і у постановах Вищого господарського суду України від 29.07.2009 року у справі № 30/231-08-4792, від 11.03.2010 року у справі №30/95-09-3018.

Частиною 3 статті 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної процесуальної норми, неодмінною умовою її застосування є, зокрема, участь тих самих осіб або особи, щодо якої встановлено ці обставини, як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні обставини, що мають значення для справи, що розглядається.

Вищевказана обставина встановлена рішеннями судів, що набрали законної сили, у справі де брали участь як Одеська обласна рада, так і Одеська міська рада, а тому вона не повинна доводитися знову у даній справі.

Преюдиціальні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення одним з основоположних аспектів верховенства права принципу юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Статтею 329 ЦК України встановлено, що юридична особа публічного права набуває права власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Пунктом 10 розділу 5 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування в України» встановлено, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні та обласні ради або уповноважені ними органи.

Таким чином, при здійсненні розмежування загальнодержавної та комунальної власності Одеська обласна рада як орган місцевого самоврядування, який представляє спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст області, у встановленому законодавством порядку отримала у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст області об'єкти культурної спадщини, у тому числі й спірну будівлю-пам'ятку.

Разом з тим, в матеріалах справи не міститься доказів того, що Одеська обласна рада приймала рішення про передачу спірної будівлі до комунальної власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

В свою чергу обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Отже, саме обласна рада є органом місцевого самоврядування, уповноваженим законом представляти спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст області та, відповідно, управляти об'єктами їх спільної власності.

Згідно з п. 19 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" за дорученням відповідних рад обласна рада вирішує питання про продаж, передачу в оренду, концесію або під заставу об'єктів комунальної власності, які забезпечують спільні потреби територіальних громад і перебувають в управлінні районних, обласних рад, а також придбання таких об'єктів в установленому законом порядку.

В силу положень п. 20 ч. 1 ст. 43 названого Закону обласні ради самостійно вирішують в установленому законом порядку питання щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, які перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Таким чином, враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства в їх сукупності та встановлені обставини даної справи, колегія суддів вважає правильним висновок місцевого суду про те, що Одеська міська рада при прийнятті оскаржуваних рішень необґрунтовано включила спірний об'єкт до переліку об'єктів, що підлягають приватизації, чим порушила право спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області.

Помилковим слід визнати твердження відповідачів, що під час розмежування майна між загальнодержавною власністю і комунальною власністю пам'ятки культурної спадщини не повинні були передаватися окремо, а повинні були передаватися, як частина жилого і нежилого фонду місцевих рад.

В постанові Вищого господарського суду України від 14.06.2017 року у даній справі зазначено про те, що при розгляді даного спору судами, фактично, не прийнято до уваги статус спірної будівлі на день прийняття рішень про розмежування комунального майна, судові рішення прийняті у справі № 22/401-06-11665а, про яку зазначено вище, та додаток № 2 до рішення позивача від 17.09.1991 року № 323.

Так, згідно з додатком № 2 „Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування" до рішення виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів від 17.09.1991р. № 323 "Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області" Одеській міській раді народних депутатів передавався житловий фонд місцевих Рад народних депутатів.

При цьому, згідно з додатком № 1 «Перелік державного майна, що передається у власність обласної Ради народних депутатів» до вказаного рішення, до такого майна увійшов нежитловий фонд, який знаходився на балансі управлінь, відділів, комітетів облвиконкому, управління Дома Рад.

Позивач вказує те, що Головне управління архітектури і містобудування виконавчого комітету Одеської обласної Ради народних депутатів було на той час місцевим державним органом охорони пам'яток.

Пунктом 1 постанови Ради Міністрів УРСР від 27 січня 1983 року № 39 "Про заходи по дальшому поліпшенню охорони, використання і реставрації пам'яток історії та культури" постановлено зосередити керівництво справою обліку, охорони, використання., реставрації і пропаганди пам'яток містобудування й архітектури - в Держбуді УРСР.

Пунктом 3 вказаної постанови дозволено виконкомам обласних Рад народних депутатів утримувати у відділах/yправліннях у справах будівництва і архітектури працівників по охороні пам'яток містобудування й архітектури за рахунок надходжень коштів від використання пам'яток.

Відповідно до пункту 3 Положення про Державний комітет УРСР у справах будівництва, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 13 лютого 1983 року № 48 (надалі - Положення), відділи у справах будівництва і архітектури виконкомів обласних Рад народних депутатів входили в систему Держбуду УРСР.

Також підпунктом с) пункту 5 Положення встановлювалось, що Держбуд УРСР відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, керує справою охорони, реставрації, обліку і використання пам'яток містобудування та архітектури.

Аналогічні положення містились і в наступних редакціях Положення про Державний комітет УРСР у справах будівництва від 1987 та 1991 років.

Крім того, відповідно до пункту 58 Положення про охорону і використання пам'яток історії і культури, затвердженого постановою СРСР від 16 вересня 1982 року № 865, нерухомі пам'ятки історії і культури (будівлі і споруди), які знаходяться у власності держави і можуть бути використані в господарських та інших практичних цілях (за винятком використання у якості жилих приміщень), передаються у встановленому порядку на баланс місцевих державних органів охорони пам'яток для надання в користування підприємствам, установам, організаціям та громадянам.

Вказані обставини підтверджуються листом Державного комітету УРСР у справах будівництва від 17.05.1991 року № 1-54/265 на адресу виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів з проханням вирішити питання передачі пам'яток містобудування і архітектури на баланс Головархітектури облвиконкому, яке є спеціально уповноваженим органом охорони пам'яток містобудування і архітектури Одеської області.

Тобто, наведене свідчить про те, що всі будівлі - пам'ятки архітектури і містобудування, яким такий статус надавався рішеннями виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів, передавалися на баланс Головного управління архітектури і містобудування облвиконкому.

Так, відповідно до рішення виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів від 26.01.1990р. № 22 "Про взяття на баланс Головного управління архітектури і містобудування пам'яток архітектури" (п. 2 Додатку 2) спірну будівлю -пам'ятку взято на баланс вказаного управління.

Тобто, оскільки вказана будівля-пам'ятка з січня 1990 року знаходилась на балансі Головного управління архітектури і містобудування виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів, то вона увійшла до нежитлового фонду, який знаходився на балансі управлінь, відділів, комітетів облвиконкому та, відповідно, була передана у власність Одеської обласної Ради народних депутатів рішенням від 17 вересня 1991 року № 323 "Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області".

Як вже було зазначено вище, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 43, ч.4 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення питань, щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області є виключно компетенцією обласних рад.

Відповідно до ч. 2 п.10 розділу 5 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" майно передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст, управління якими відповідно до Конституції України здійснюють районні і області ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу.

Судом установлено, що 25 червня 2014 року Одеською міською радою прийнято рішення № 4818-VІ "Про надання згоди на прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Одеси нерухомих об'єктів, що знаходяться на території міста Одеси", яким вирішено надати згоду на прийняття із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює Одеська обласна рада, до комунальної власності територіальної громади міста Одеси нерухомих об'єктів, що знаходяться на території міста Одеси, згідно з додатком, в якому під № 101 зазначена спірна будівля. Пунктами 3 та 4 згаданого рішення доручено комісії з приймання-передачі нерухомих об'єктів після отримання відповідного рішення Одеської обласної ради щодо передачі нерухомих об'єктів, що знаходяться на території міста Одеси, до комунальної власності територіальної громади міста Одеси здійснити заходи щодо прийняття вказаних об'єктів від Одеської обласної ради за актом приймання-передачі. Після підписання акта приймання-передачі нерухомих об'єктів, зазначених у додатку до рішення, та затвердження його відповідним рішенням Одеської міської ради про прийняття вказаних нерухомих об'єктів до комунальної власності територіальної громади міста Одеси доручено департаменту комунальної власності Одеської міської ради спільно з юридичним департаментом Одеської міської ради здійснити заходи щодо реєстрації права комунальної власності на ці об'єкти за територіальною громадою міста Одеси.

Проте, вказане рішення Одеської міської ради не свідчить про правомірність набуття територіальною громадою міста Одеси у власність спірної будівлі за відсутності волі дійсного власника цього майна. Більш того, прийняття вказаного рішення Одеською міською радою свідчить про те, що спірний об'єкт нерухомості, який є пам'ятками культурної спадщини місцевого значення, не належав до власності територіальної громади міста Одеси.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що Одеська міська рада не мала правових підстав для оформлення права власності на спірну будівлю, а також повноважень на розпорядження нею, оскільки доказів, які б свідчили про добровільну відмову власника в особі позивача від спірної будівлі або доказів наявності інших правових підстав для набуття Одеською міською радою такого права власності в матеріалах справи не міститься.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Такі положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Відповідно до статті 393 ЦК України власник майна, права якого порушено внаслідок видання правового акта органом місцевого самоврядування, має право звернутися до суду з позовом про визнання такого акта незаконним та про його скасуванням.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Приймаючи до уваги вищенаведене та з огляду на відсутність у Одеської міської ради повноважень щодо розпорядження спірною будівлею, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав правомірними вимоги прокурора про визнання недійсними оспорюваних рішень відповідачів у вищезгаданих частинах, оскільки судом встановлено факт порушення прав територіальних громад, сіл, селищ, міст Одеської області в особі Одеської обласної ради, що є підставою для захисту таких прав у вказаний спосіб. Враховуючи нерозривний зв'язок між виникненням права власності на нерухоме майно та обов'язковим одержанням його власником відповідного свідоцтва про право власності, яке посвідчує це право, суд також обґрунтовано визнав правомірними вимоги про визнання недійсним і свідоцтва про право власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на спірний об'єкт.

Під час розгляду даної справи відповідачем - Одеською міською радою було подано до суду заяву про застосування позовної давності у даній справі з посиланням на ті обставини, що з 1991р. по 2016р. Одеська обласна рада не здійснювала жодних дій стосовно користування, володіння чи розпорядження спірним нерухомим майном (т. 7, а.с. 90).

За результатами розгляду цієї заяви господарський суд першої інстанції погодився з доводами прокурора про відсутність пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки до спірних правовідносин слід застосовувати положення пп. 2 п. 2 розділу І Закону України від 20.12.2011 р. № 4176-VІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства", яким виключено п. 4 з ч. 1 ст. 268 ЦК України, та пп. 3 п. 5 Перехідних та прикінцевих положень даного Закону, відповідно до якого протягом 3 років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Згідно з наведеними положеннями вищеназваного Закону, цей позов можна було подати до 15.01.2015р., в той час як прокурором подано цей позов 08.08.2014р. Відтак, суд дійшов висновку про те, що прокурором не було пропущено строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Проте, колегія суддів не може в цілому погодитися з таким висновком місцевого суду, з огляду на таке.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та частиною третьою ст. 2 ГПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Частиною 2 ст. 2 ЦК України визначено, що учасниками цивільних відносин є держава Україна, територіальні громади, які згідно зі статтями 167, 169, 170, 172 ЦК набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи державної влади, органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із зазначених органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

За змістом положень статті 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до положень ч. ч. 2, 4 ст. 29 ГПК (у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом) у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор.

Разом з тим, положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак зазначена норма за своєю суттю направлена на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної чи комунальної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Колегія суддів враховує, що аналогічним є правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 12.04.2017р. у справі № 6-1852цс16, який згідно з частиною 3 статті 82 та частинами 1,2 статті 111-28 ГПК України повинен враховуватися судами при застосуванні норм права, і невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність установлену законом.

Разом з тим, прокурор стверджує, що про видачу виконавчим комітетом Одеської міської ради 06.09.2010 року свідоцтва про право власності на спірну будівлю територіальній громаді міста Одеси, в особі Одеської міської ради, на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.07.2010р. № 410, він, а також Одеська обласна рада довідалися 31.01.2014 року з відповіді Одеської міської ради на вимогу прокурора, що підтверджується листом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 27.01.2014р. № 01-19/317.

Відповідачі вказаної обставини не спростували. Належних доказів, які б свідчили про те, що позивач раніше вказаної прокурором дати довідався або міг довідатися про порушення свого права, відповідачами до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься. Твердження представника Одеської міської ради про те, що з 02.03.1999 року, тобто з дня укладення з Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міськради договору оренди нежитлового приміщення № 249/2 від 02.03.1999р., Одеська обласна рада, вважаючи себе власником спірної будівлі, повинна була довідатися про порушення свого права, з урахуванням предмета даного позову не приймається апеляційним судом до уваги, оскільки ґрунтується лише на припущенні та об'єктивно нічим не підтверджене.

Прокурор звернувся до господарського суду з даним позовом 08.08.2014 року, що підтверджується відміткою канцелярії суду на першому аркуші позовної заяви, тобто у межах загального строку позовної давності.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

За змістом п. 4 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України даний кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після 01.01.2004р. - дати набрання чинності даним Кодексом. Щодо цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності даним кодексом, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання чинності даним кодексом.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, за правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Таким чином, враховуючи, що відповідно до статті 328 Цивільного кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 18.02.2015р. у справі №6-244цс14, від 24.06.2015р. у справі № 6-318цс15.

Виходячи з аналізу вказаної норми ЦК України, позов з цієї підстави може заявлятись до будь-якої особи, яка словами або діями (в певних випадках бездіяльністю) заявила претензії на річ, яка перебуває у власності іншої особи, або не визнає це право у будь-який спосіб. Так, право на пред'явлення позову про визнання права власності на підставі ст. 392 Цивільного кодексу України належить виключно власнику, тобто такий позов може бути заявлений власником індивідуально-визначеної речі до особи, яка оспорює право власності на майно. Особою, яка оспорює право власності на майно, є особа, яка заявляє про свої права на річ.

Підставою позову про визнання права власності на підставі вищезазначеної статті ЦК України є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності чи іншого права на майно. Це може випливати з поданих ним правовстановлюючих документів, пояснень свідків, а також будь-яких інших доказів, що підтверджують належність позивачу спірного майна.

З огляду на те, що наявними у справі належними доказами, дослідженими судом, підтверджується невизнання Одеською міською радою права власності Одеської обласної ради на спірне майно, та враховуючи встановлені судом обставини, що при здійсненні розмежування загальнодержавної та комунальної власності Одеська обласна рада як орган місцевого самоврядування, який представляє спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст області, у встановленому законодавством порядку одержала у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст області об'єкти культурної спадщини, у тому числі й спірну будівлю-пам'ятку, колегія суддів вважає правильним висновок місцевого суду щодо наявності правових підстав для визнання права власності на спірне майно за територіальними громадами сіл, селищ, міст Одеської області в особі Одеської обласної ради.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на приписи ст. 49 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 28.08.2017 року у справі № 916/3170/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Одеської міської ради - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

Лашин В.В.