КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2017 р. Справа№ 910/1088/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Коваль Л.Л. - представник;

від відповідача-1: Саєнко Ю.М. - представник;

від відповідача-2: Саєнко Ю.М. - представник;

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації АТ "Родовід Банк"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 18.09.2017

у справі № 910/1088/13 (суддя Балац С.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "ТММ-Будкомплект"

2) Фірми "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_4

про визнання недійсним договору, солідарне стягнення заборгованості та звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна за договором іпотеки

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "РОДОВІД БАНК" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ТММ-БУДКОМПЛЕКТ" та фірми "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю про визнання недійсним договору від 02.02.2010 про припинення дії кредитного договору від 17.04.2009 № 22.1/12-КЛТ-09; солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 17.04.2009 № 22.1/12-КЛТ-09 у розмірі 8.835.315,17 грн. та звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна, що передано в іпотеку за договором іпотеки від 17.04.2009 № 22.1/12-З-09, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палладій Н.В., зареєстрованим у реєстрі за № 418.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв'язку з визнанням у судовому порядку недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, договір про припинення дії кредитного договору від 17.04.2009 № 22.1/12-КЛТ-09, укладений 02.02.2010 між позивачем та відповідачем-1 є також недійсним на підставі статей 203, 215, 599, 1054 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом про визнання недійсним договору від 02.02.2010 про припинення дії кредитного договору від 17.04.2009 № 22.1/12-КЛТ-09, укладеного між позивачем та відповідачем-1; стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 17.04.2009 № 22.1/12- КЛТ-09 станом на 04.01.2013, в розмірі 8.853.315,17 грн.; звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна, що належать відповідачу-2 та розташовані за адресою: Солом'янський район, м. Київ, проспект Космонавта Комарова, 22-28, що передані в іпотеку позивачу, згідно договору іпотеки від 17.04.2009, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палладій Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 418.

Позивач вважає, що оскільки зобов'язання за кредитним договором не виконані, то договір іпотеки від 17.04.2009 № 22.1/12-З-09, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палладій Н.В. від 17.04.2009 за реєстровим номером 418, є також чинним та продовжує існувати, у зв'язку з чим позивач просить звернути стягнення на майно за договором іпотеки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.09.2013 у справі № 910/1088/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.05.2014, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.08.2014 рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2013 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.05.2014 у справі № 910/1088/13 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.12.2014 залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.04.2015, позов задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 22.07.2015, рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.04.2015 у справі № 910/1088/13 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 у справі № 910/1088/13 позов задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2016 рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 у справі № 910/1088/13 скасовано. У задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.04.2017 вказані вище судові акти скасовано, а дану справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Позивач скориставшись своїм правом, наданим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України подав до суду заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої просив суд:

- визнати недійсним договір про припинення дії кредитного договору від 17.04.2009 № 22.1/12-КЛТ-09, укладеного 02.02.2010 між позивачем та відповідачем-1;

- стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 17.04.2009 № 22.1/12- КЛТ-09 станом на 04.01.2013, в розмірі 8.853.315,17 грн.;

- в рахунок погашення заборгованості відповідача-1 за кредитним договором від 17.04.2009 № 22.1/12-КЛТ-09 в розмірі 8.853.315,17 грн. шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження звернути стягнення на об'єкти нерухомого майна, які входять до предмету іпотеки за договором іпотеки від 17.04.2009 № 22.1/12-З-09 та належать відповідачу-2 на праві власності:

1) житлову квартиру № 198 за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 00;

2) житлову квартиру № 199 за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 00;

3) житлову квартиру № 201 за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 00;

4) житлову квартиру № 203 за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 00;

5) житлову квартиру № 204 за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 00;

6) житлову квартиру № 205 за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 00;

7) гараж № 2 за адресою м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 00;

8) гараж № 3 за адресою м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 00;

9) гараж № 8 за адресою м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 34828432;

10) гараж № 18 за адресою м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 34795068;

11) гараж № 21 за адресою м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 00;

12) гараж № 22 за адресою м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 00;

13) гараж № 23 за адресою м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 34837285;

14) гараж № 30 за адресою м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 34838091;

15) гараж № 31 за адресою м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 00;

16) гараж № 32 за адресою м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 00;

17) гараж № 35 за адресою м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 34788275;

18) гараж № 36 за адресою м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 34791693;

19) гараж № 43 за адресою м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 34838398

через продаж предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Зазначена заява позивача прийнята судом, спір розглядався з урахуванням такої зміни.

До господарського суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог. Згідно вказаної заяви позивача, останній збільшив позові вимоги та просив суд:

- визнати недійсним договір про припинення дії кредитного договору від 17.04.2009 № 22.1/12-КЛТ-09, укладеного 02.02.2010 між позивачем та відповідачем-1;

- стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 17.04.2009 № 22.1/12- КЛТ-09 станом на 04.01.2013, в розмірі 8.853.315,17 грн.;

- стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 17.04.2009 № 22.1/12- КЛТ-09 в період з 04.01.2013 по 04.07.2017 в розмірі 4.678.503,77 грн.;

- в рахунок погашення заборгованості відповідача-1 за кредитним договором від 17.04.2009 № 22.1/12-КЛТ-09 в загальному розмірі 13.531.818,94 грн. звернути стягнення на об'єкти нерухомого майна, які входять до предмету іпотеки за договором іпотеки від 17.04.2009 № 22.1/12-З-09 та належать відповідачу-2 на праві приватної власності, а саме:

1) житлову квартиру № 198 за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 00;

2) житлову квартиру № 199 за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 00;

3) житлову квартиру № 201 за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 00;

4) житлову квартиру № 203 за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 00;

5) житлову квартиру № 204 за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 00;

6) житлову квартиру № 205 за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26, реєстраційний номер 00.

Вказана заява позивача прийнята судом, спір розглядався з урахуванням збільшення позовних вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 у справі № 910/1088/13 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 р. у справі № 910/1088/13 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та на неповне з'ясування обставини, які мають значення для справи.

В судове засідання не з»явився представник третьої особи, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомлено.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, вислухавши думку представників позивача та відповідачів, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника третьої особи, оскільки він не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, апеляційний суд встановив наступне.

17.04.2009 між Відкритим акціонерним товариством "РОДОВІД БАНК", яке в подальшому було перейменовано на Публічне акціонерне товариство "РОДОВІД БАНК" (банк за умовами договору) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТММ-Будкомплект" (позичальник за умовами договору) був укладений кредитний договір № 22.1/12-КЛТ-09.

Відповідно до пункту 1.1 укладеного кредитного договору, цим договором встановлюються: мета, порядок та умови видачі (надання) банком в майбутньому кредитів (траншів) позичальнику в гривні в межах загальної суми 7 410 790,00 грн. (ліміт кредитування) на основі додаткових договорів про видачу (надання) кредиту (траншу) до цього договору, які його невід'ємною частиною (додаткові договори);

порядок та умови погашення/(повернення) позичальником отриманих кредитів, нарахування та сплати процентів за отриманими кредитами;

вид (и) забезпечення в конання зобов'язань позичальника;

порядок плати за користування кредитами (траншами);

порядок плати за послуги, що надаються банком позичальнику;

відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредитів;

а також взаємні права та зобов'язання сторін, що виникають/виникнуть при видачі/наданні банком кредитів.

Відповідно до п. 1.2. кредитного договору кредитні зобов'язання банку щодо видачі/надання кредитів (траншів) та зобов'язання позичальника щодо погашення кредитів траншів), сплати процентів, комісій, а також інші права та зобов'язання сторін, передбачені цим договором, виникають з моменту укладення сторонами за взаємною згодою додаткових договорів про видачу кредитів до цього договору, що є його невід'ємними частинами, в межах ліміту кредитування та суми кредитів, передбачених такими додатковими договорами. Строк користування кожним окремим кредитом (траншем) визначається відповідним додатковим договором.

Заборгованість за кредитами, наданими за цим договором, має бути погашена в строки, вказані у відповідних додаткових договорах, але не пізніше 27.11.2009.

Пунктом 2.1. кредитного договору визначено, що банк надає позичальнику кредити в рамках ліміту кредитування на умовах забезпеченості, цільового використання, строковості, повернення та платності наданих грошових коштів, за наявності у банку вільних фінансових ресурсів.

Відповідно до п. 2.2. кредитного договору кредити видаються на наступні цілі: поповнення оборотних коштів та на інші господарські потреби, пов'язані з веденням статутної діяльності позичальника.

Сторони договору у розділі 5 кредитного договору погодили, що договір набуває чинності з дня його підписання і діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором та припиняється належним виконанням його умов; строком дії цього договору є час, впродовж якого існують зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору; закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору; усі додатки, зміни та доповнення умов цього договору здійснюються в письмовій формі, підписуються уповноваженими на це представниками сторін і скріплюються печатками обох сторін, за винятком випадків односторонньої зміни умов, передбачених цим договором.

17.04.2009 між Відкритим акціонерним товариством "РОДОВІД БАНК", яке в подальшому було перейменовано на Публічне акціонерне товариство "РОДОВІД БАНК" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТММ-Будкомплект" (позичальник) був укладений 17.04.2009 додатковий договір № 1 до кредитного договору, у відповідності до якого банк надає позичальнику кредит (транш) згідно з цим додатковим договором в сумі 7 410 790,00 грн. з терміном повернення не пізніше 27.11.2009, з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 22 % річних.

Згідно п.1 ч.2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Згідно з частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що були встановлені договором.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

17.04.2009 між позивачем (банк) та Фірмою "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю (поручителем) в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, укладено договір поруки № 22.1/12-П-09, у відповідності до умов якого поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань відповідача-1 (позичальника) за вказаним кредитним договором.

17.04.2009 між позивачем (як іпотекодержателем) та відповідачем-2 (як іпотекодавецем) укладено договір іпотеки № 22.1/12-3-09, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палладій Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 418, у відповідності до умов якого іпотекодавець для забезпечення виконання в повному обсязі відповідача-1 своїх зобов'язань перед іпотекодержателем за кредитним договором передав в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця у майбутньому згідно з інвестиційно-підрядним договором від 15.06.2006 № 36/06-06 на виконання робіт по будівництву житлового будинку з гостьовою автостоянкою та об'єктами соціально-культурного побуту на проспекті Космонавта Комарова, 22-28 у Солом'янському районі м. Києва, що укладений між Іпотекодавцем та Благодійним фондом "СОЛОМ'ЯНКА" і буде збудовано за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок, 22-28 а саме:

на другому поверсі: 2 двокімнатних квартири, 1 трикімнатна квартира;

на третьому поверсі: 1 однокімнатна квартира, 2 двокімнатних квартири;

на четвертому поверсі: 2 двокімнатні квартири, 1 трикімнатна квартира;

на п'ятому поверсі: 1 однокімнатна квартира, 1 двокімнатна квартира, 2 трикімнатні квартири;

на шостому поверсі: 3 однокімнатних квартири, 3 двокімнатних квартири, 1 трикімнатна квартира;

на сьомому поверсі: 1 однокімнатна квартира, 2 двокімнатних квартири, 1 трикімнатна квартира;

на восьмому поверсі: 1 однокімнатна квартира, 3 двокімнатних квартири, 2 трикімнатних квартири;

на дев'ятому поверсі: 1 однокімнатна квартира, 4 двокімнатних квартири, 2 трикімнатних квартири;

на десятому поверсі: 1 однокімнатна квартира, 3 двокімнатних квартири, 2 трикімнатних квартири;

на одинадцятому поверсі: 3 однокімнатних квартири, 3 двокімнатних квартири, 2 трикімнатних квартири;

на дванадцятому поверсі: 3 однокімнатних квартири, 1 трикімнатна квартира;

на тринадцятому поверсі: 4 двокімнатних квартири, 2 трикімнатних квартири;

на чотирнадцятому поверсі: 2 однокімнатних квартири, 4 двокімнатних квартири, 1 трикімнатна квартира;

на п'ятнадцятому поверсі: 2 однокімнатні квартири, 4 двокімнатні квартири, 2 трикімнатні квартири;

на шістнадцятому поверсі: 2 однокімнатні квартири, 4 двокімнатні квартири, 1 трикімнатна квартира;

на сімнадцятому поверсі: 3 однокімнатні квартири, 4 двокімнатні квартири, 1 трикімнатна квартира;

на вісімнадцятому поверсі: 3 однокімнатних квартири, 3 двокімнатних квартири, 2 трикімнатних квартири;

на дев'ятнадцятому поверсі: 3 однокімнатних квартири, 4 двокімнатних квартири, 2 трикімнатних квартири;

на двадцятому поверсі: 3 однокімнатних квартири, 4 двокімнатних квартири, 2 трикімнатних квартири;

на двадцять першому поверсі: 3 однокімнатних квартири, 4 двокімнатних квартири, 2 трикімнатних квартири;

на двадцять другому поверсі: 3 однокімнатних квартири, 4 двокімнатних квартири, 2 трикімнатних квартири.

Пунктом 3 ст. 1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном (у тому числі земельна ділянка), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону, а саме у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Щодо майна, на яке позивач просив звернути стягнення, з урахуванням поданої до суду заяви про зміну предмету позову, суд зазначає, що об'єкти нерухомого майна, на які позивач просить суд звернути стягнення, відповідно до технічних характеристик, не входять до предмету іпотеки за договором іпотеки від 17.04.09 № 22.1/12-3-09, що в будь-якому випадку робить неможливим звернення стягнення на таке майно.

29.01.2009 між позивачем (банк) та відповідачем-1 (як позичальником) був укладений додатковий договір № 1 до кредитного договору, у відповідності до якого сторони домовились здійснити реструктуризацію кредитної заборгованості за кредитним договором наступним чином:

повернути на рахунок обліку строкової заборгованості прострочену заборгованість за основним боргом в сумі 4 376 990, 00 грн.;

строк повернення заборгованості за кредитним договором встановити 01.02.2010;

нарахувати проценти за користування кредитними коштами за період з 30.11.2009 до 01.02.2010.

між позивачем (банк) та відповідачем-1 ( позичальником) укладений договір про припинення дії кредитного договору, у відповідності до умов якого сторони прийшли до згоди про розірвання кредитного договору з 02.02.2010.

02.02.2010 між позивачем (іпотекодержателем) та громадянином ОСОБА_4 (іпотекодавцем) укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горняк Х.В., зареєстрований в реєстрі за№ 34.

Згідно з п. 1.1. укладеного договору, іпотекодержатель на умовах кредитного договору з додатковими угодами, можливими змінами та доповненнями до нього, надав відповідачеві-1 кредит, сума заборгованості за яким станом на дату укладання даного договору становить 5 694 607,25 грн.

Відповідно до п. 1.3. договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2010, іпотекодавець для забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед іпотекодержателем за кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитами та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами кредитного договору, відшкодування збитків та іншої заборгованості за кредитним договором (основне зобов'язання), передав іпотекодержателю на підставі договору іпотеки, посвідченого 29.01.2010 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горняк Х.В., зареєстрованим в реєстрі за № 32 (договір іпотеки) належну йому на праві власності земельну ділянку, загальною площею 3 га, кадастровий НОМЕР_1, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Підгірці.

03.02.2010 між відповідачем-1 (первісним боржником), відповідачем-2 (новим боржником) та громадянином ОСОБА_4 (як кредитором) укладено договір про переведення боргу № У-03/12-2007 (договір про переведення боргу).

Відповідно до п. 1. договору про переведення боргу цим договором регулюються відносини, пов'язані із заміною зобов'язаної сторони (первісного боржника) у зобов'язанні, що виникло із кредитного договору, укладеного між первісним боржником та банком, та договору про задоволення вимог банку (іпотекодержателя) від 02.02.2010, укладеного між банком та кредитором, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горняк Х.В. та зареєстрований в реєстрі за № 34 (основний договір).

Згідно з п. 2 договору про переведення боргу, первісний боржник переводить на нового боржника борг (грошове зобов'язання) у розмірі 5.694.607,25 грн., що виник на підставі основного договору. Новий боржник зобов'язується виконати зобов'язання первісного боржника перед кредитором на умовах основного договору, в сумі, вказаній в цьому пункті.

Пунктом 3 договору про переведення боргу визначено, що кредитор не заперечує проти заміни первісного боржника новим боржником в основному договорі і, підписуючи зі своєї сторони цей договір, дає свою згоду на відповідне переведення боргу в порядку та на умовах, визначених цим договором. У зв'язку з чим первісний боржник виходить із зобов'язань, що виникли між ним та кредитором.

У відповідності до п. 4 договору про переведення боргу, новий боржник має право висунути проти вимоги кредитора всі заперечення, що ґрунтуються на відносинах між кредитором та первісним боржником за основним договором.

Згідно з п. 5 договору про переведення боргу, первісний боржник зобов'язаний протягом 3-х днів з дати підписання цього договору передати новому боржнику всю необхідну документацію (інформацію), пов'язану із основним договором, що підтверджує дійсність вимог кредитора, зокрема і ту, що стосується спорів і суперечностей за основним договором між первісним боржником та кредитором.

Відповідно до пунктів 5 та 6 договору про переведення боргу, первісний боржник сплачує новому боржнику плату за прийняття боргу в розмірі 5 694 607,25 грн.; оплату в сумі, вказаній в пункті 6 цього договору, первісний боржник зобов'язаний здійснити на вимогу нового боржника протягом 7-ми днів з дати отримання такої вимоги.

Пунктами 9 та 10 договору про переведення боргу визначено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками нового і первісного боржників; строк цього договору починає свій перебіг у момент, встановлений у п. 9 даного договору і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

На виконання умов п.п. 5 та 6 договору про переведення боргу відповідач-2, згідно з видатковим касовим ордером від 03.02.2010 видала громадянину ОСОБА_4 5.694.607,25 грн. (належним чином засвідчена копія вказаного видаткового касового ордеру додана до матеріалів справи).

У березні 2012 Прокуратурою Обухівського району Київської області в інтересах Обухівської районної державної адміністрації подано позов про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2010, укладеного між гр. ОСОБА_4 та позивачем, скасування державної реєстрації права власності позивача на земельну ділянку, витребування земельної ділянки у позивача та визнання права власності на земельну ділянку за державою в особі Обухівської районної державної адміністрації.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області 07.06.2012 у справі №2/1018/537/12 позов Прокурора Обухівського району Київської області задоволено частково. Визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2010 за реєстраційним № 34; визнано недійсною та скасовано державну реєстрацію права власності позивача на земельну ділянку площею 3 га, розташовану в с. Підгірці Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1 витребувано у позивача на користь держави в особі Обухівської районної державної адміністрації земельну ділянку площею 3 га, розташовану в с. Підгірці Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 15.08.2012 рішення Обухівського районного суду Київської області 07.06.2012 у справі №2/1018/537/12 залишено без змін, встановлено той факт, що гр. ОСОБА_4 не набув права власності на земельну ділянку площею 3 га, розташовану в с. Підгірці Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1 та не мав права розпоряджатися нею.

Позивач стверджує, що спір між сторонами судового процесу виник з тих підстав, що у зв'язку з визнанням у судовому порядку недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, договір про припинення дії кредитного договору, укладений 02.02.2010 між позивачем та відповідачем-1 є також недійсним на підставі статей 203, 215, 599, 1054 Цивільного кодексу України, у зв'язку із чим позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом про визнання недійсним договору від 02.02.2010 про припинення дії кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем-1; стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 13.531.818,94 грн.; звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна, що належать відповідачу-2 та розташовані за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок,22-28, що передані в іпотеку позивачу, згідно договору іпотеки від 17.04.2009, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палладій Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 418, а саме:

житлову квартиру № 198 за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок,26, реєстраційний номер 00;

житлову квартиру № 199 за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок,26, реєстраційний номер 00;

житлову квартиру № 201 за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок,26, реєстраційний номер 00;

житлову квартиру № 203 за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок,26, реєстраційний номер 00;

житлову квартиру № 204 за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок,26, реєстраційний номер 00;

житлову квартиру № 205 за адресою: м. Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок,26, реєстраційний номер 00.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог господарський суд першої інстанції мотивував оскаржуване рішення тим, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 07.06.2012 р. у справі №2/1018/537/12, яким було визнано недійсними договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2010 р., укладений між АТ «Родовід Банк» та гр. ОСОБА_4 не призводить до автоматичного відновлення кредитної заборгованості та кредитного договору, оскільки правовим наслідком визнання згаданого договору недійсним, як вказано судом, є застосування правил ст.ст. 216, 1212, 1213 Цивільного кодексу України, які не є предметом розгляду у цій справі.

Крім того, позивачем не доведено обставин, з якими закон пов'язує визнання недійсним договору про розірвання Кредитного договору, що свідчить про відсутність обов'язку боржника з повернення відповідних коштів та не чинність поруки і іпотеки, наданих в забезпечення виконання такого зобов'язання.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до п. 1) ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Положеннями ст. 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

З огляду на викладені норми, підставою виникнення прав є, зокрема, відповідний правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Приписами ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 593 Цивільного кодексу України право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою.

Аналогічні приписи в частині наведеної підстави припинення іпотеки містяться у ст. 17 Закону України "Про іпотеку".

Порука та іпотека є похідними зобов'язаннями, залежним від основного зобов'язання, відтак, визначальною підставою для правомірності солідарного стягнення з відповідачів заборгованості та звернення стягнення на майно, передане банку в іпотеку відповідачем-2 за договором іпотеки від 17.04.2009 № 22.1/12-3-09, в рахунок погашення заборгованості є чинність зобов'язання відповідача-1 по поверненню кредитних коштів за кредитним договором.

Між банком та громадянином ОСОБА_4 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2010, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горняк Х.В., зареєстрований в реєстрі за № 34, на виконання якого гр. ОСОБА_4 в рахунок погашення заборгованості відповідача-1 передав у власність банку земельну ділянку, загальною площею 3 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Підгірці.

Між позивачем та відповідачем-1 було досягнуто згоди про розірвання вказаного кредитного договору, що було оформлено договором від 02.02.2010 про припинення дії кредитного договору.

Таким чином, в силу приписів ст. 512 Цивільного кодексу України у зобов'язанні за кредитним договором відбулась заміна кредитора, а саме у зв'язку з виконанням обов'язку боржника заставодавцем (майновим поручителем), кредитором відповідача-1 став гр. ОСОБА_4

Шляхом укладення гр. ОСОБА_4 (кредитор), відповідачем-1 (первісний боржник) та відповідачем-2 (новий боржник) договору про переведення боргу, в основному зобов'язанні, що виникло із кредитного договору та договору про задоволення вимог банку (іпотекодержателя) від 02.02.2010, первісним боржником було переведено на нового боржника борг (грошове зобов'язання) у розмірі 5.694.607,25 грн., проти чого не заперечував кредитор.

Наведені обставини свідчать про те, що станом на 03.02.2010 у зобов'язанні із повернення кредитних коштів за кредитним договором кредитором був гр. ОСОБА_4 а боржником - відповідач-2.

03.02.2010 відповідач-2 згідно з видатковим касовим ордером від 03.02.2010 видав ОСОБА_4 5 694 607,25 грн., тобто відповідачем-2 повністю виконано зобов'язання з повернення коштів за кредитним договором.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на викладене, зобов'язання відповідача-1 по поверненню грошових коштів, яке виникло з кредитного договору, укладеного з позивачем, в силу положень ст. 599 Цивільного кодексу України є припиненим 03.02.2010 внаслідок повного фактичного виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням.

Вказана норма кореспондується із положеннями п. 3 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України відповідно до якого кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

За змістом наведених норм законодавства підставою переходу прав кредитора до майнового поручителя є такий юридичний факт як виконання майновим поручителем зобов'язання за боржника. Моментом переходу до майнового поручителя прав кредитора у зобов'язанні є момент виконання останнім обов'язку боржника.

Зобов'язання боржника були виконані на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2010, укладеного між банком та громадянином ОСОБА_4, до якого і перейшло право вимоги до відповідача-2 по кредитному договору.

Таким чином, в силу приписів ч. 1 ст. 559, п. 1 ч. 1 ст. 593 Цивільного кодексу України та ст. 17 Закону України "Про іпотеку" припинилися зобов'язання відповідача-2 за договором поруки від 17.04.2009 № 22.1/12-П-09 та за договором іпотеки від 17.04.2009 № 22.1/12-3-09, оскільки припинилося основне зобов'язання, на забезпечення якого вони були укладені.

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні вимог до відповідачів про стягнення кредитної заборгованості є повністю обґрунтованими.

Посилання позивача на рішення Обухівського районного суду Київської області від 07.06.2012 у справі № 2/1018/537/12, яким визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2010 за реєстраційним № 34, укладений між банком та гр. ОСОБА_4, та визнано недійсною та скасовано державну реєстрацію права власності позивача на земельну ділянку площею 3 га, розташовану в с. Підгірці Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, у зв'язку з тим, що гр. ОСОБА_4 не набув права власності на вказану земельну ділянку та не мав права розпоряджатись нею, не спростовує висновку суду про припинення зобов'язання відповідача-1 перед банком за кредитним договором, оскільки таке судове рішення не нівелює факт повного фактичного виконання зобов'язань за кредитними договорами з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Згідно із ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Із змісту наведених норм вбачається, що в результаті заміни кредитора в зобов'язанні відбувається перехід від первісного кредитора до нового кредитора права власності на майнові права - права вимоги виконання зобов'язання.

Таким чином, договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2010, який визнано судом недійсним у 2012, мав наслідком перехід до позивача права власності на майно гр. ОСОБА_4 - земельну ділянку площею 3 га, розташовану в с. Підгірці Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, а до гр. ОСОБА_4 перейшло право вимоги виконання зобов'язання від відповідача-1 у розмірі 5 694 607,25 грн.

03.02.2010 р. новий боржник у зобов'язанні - відповідач-2 в повному обсязі виконав зобов'язання у розмірі 5 694 607,25 грн. ОСОБА_4 (особі, яка на зазначений момент володіла майновим правом вимагати виконання спірного зобов'язання), а тому в силу ст. 599 Цивільного кодексу Україн таке зобов'язання є припиненим.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком Вищого господарського суду, викладеного у постанові від 13.04.2017 у цій справі, що у зв'язку з застосуванням рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07.06.2012 у справі № 2-537/12 наслідків, передбачених ст. 388 Цивільного кодексу України, шляхом витребування земельної ділянки у позивача на користь держави, неможливе приведення сторін у попередній стан, тобто застосування правил статті 216 Цивільного кодексу України про двосторонню реституцію є неможливим.

Проте, у цьому випадку підлягають застосуванню правила частини другої пункту 1 цієї ж статті 216 Цивільного кодексу України, відповідно до яких в разі неможливості повернути одержане в натурі, сторона зобов'язана відшкодувати вартість того, що одержано.

Зазначені правила кореспондуються з нормами статей 1212, 1213 Цивілького кодексу України.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином застосовуються положення глави 83 Цивільного кодексу України.

Статтею 1213 Цивільного кодексу України визначено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Оскільки майнове право, яке перейшло від позивача до ОСОБА_4 за недійсним договором не існує (припинено виконанням), то в силу ч. 2 ст. 1213 Цивільного кодексу України позивач має право вимагати від ОСОБА_4 лише вартість такого права, в той же час, з урахуванням ч. 3 ст. 216 Цивільного кодексу України та ст. 388 Цивільного кодексу України, ОСОБА_4 не має права вимагати від позивача відшкодування вартості земельної ділянки, оскільки, він не набув права власності на неї і не мав права нею розпоряджатися.

В той же час, як зазначаено в ст. 12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що позивач уклавши з відповідачем-2 договір іпотеки та договір поруки, а з третьою особою договір іпотеки, мав можливість на власний розсуд вимагати виконання основого зобов'язання як окремо від боржника та кожного з поручителів (майнових поручителів), так і солідарно від боржника чи поручителя, чі солідарно від усіх поручителів.

Обравши позасудове врегулювання та уклавши договір про задоволення вимог іпотекодержателя позивач, в силу приписів ст. 36 Закону України "Про іпотеку", втратив можливість висувати будь-які наступні вимоги щодо виконання боржником основного зобов'язання.

В будь-якому випадку, визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя не призводить до автоматичного відновлення кредитної заборгованості та кредитного договору, оскільки правовим наслідком визнання згаданого договору недійсним, як вказано судом, є застосування правил ст.ст. 216, 1212, 1213 Цивільного кодексу України, які не є предметом розгляду у цій справі.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про визнання недійсним договору від 02.02.2010 про припинення дії кредитного договору також не можуть бути задоволені з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач, як на підставу недійсності договору про припинення дії кредитного договору, укладеного 02.02.2010 між банком та відповідачем-1, вказує на невідповідність його положень чинному законодавству України, а саме: ст.ст. 599, 1054 Цивільного кодексу України, у зв'язку із відсутністю визначеного способу припинення зобов'язання.

В той же час, із змісту договору від 02.02.2010 про припинення дії кредитного договору вбачається, що його сторонами вирішено припинити дію саме правочину (кредитного договору), а не зобов'язань, що не є тотожними поняттями.

Більш того, такий договір не містить будь-яких посилань на таку підставу його укладення як договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2010, укладений між позивачем та ОСОБА_4

В силу приписів ст.ст. 6, 626, 627, 651 Цивільного кодексу України оформлене таким договором волевиявлення позивача та відповідача-1 було вільне та спрямоване на розірвання (припинення) кредитного договору, що не суперечить наведеним в позові нормам матеріального права.

Тобто, визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2010, укладеного між позивачем та ОСОБА_4, ніяким чином не спростовує вільне волевиявлення сторін на припинення дії кредитного договору.

З метою оприбуткування на баланс банку (викупу) нерухомого майна, що виступає забезпеченням виконання зобов'язань за кредитами фізичних осіб та власного нерухомого майна фізичних осіб між позивачем, відповідачем-1 та ОСОБА_4 укладено протокол домовленості № 1, відповідно до якого сторони протоколу досягнули домовленості стосовно наступних намірів, зокрема: в строк до 03.02.2010 укласти між ОСОБА_4 та позивачем договір про задоволення вимог іпотекодержателя (Банку) щодо об'єкту застави/іпотеки, що виступає забезпеченням за кредитним договором; укласти між відповідачем-1 та позивачем договір про припинення дії кредитного договору після повного погашення заборгованості за кредитом за рахунок оприбуткування на баланс банку заставного майна, а саме: земельну ділянку площею 3 га, за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Підгірці з цільовим призначенням "Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд", кадастровий номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_4

Проте, протокол намірів та договір про задоволення вимог іпотекодержателя не є підставою для укладення договору про розірвання кредитного договору, в той час як договір про розірвання кредитного договору є наслідком виконання договору про задоволення вимог іпотекодержателя і як зазначав суд першої інстанції, визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя не призводить до автоматичного приведення сторін у попередній стан, відповідно й не може бути підставою для визнання недійсним договору про розірвання кредитного договору.

Апелянтом не доведено обставин, з якими закон пов'язує визнання недійсним договору про розірвання кредитного договору, а тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що така вимога задоволенню не підлягає.

Як роз'яснено пунктом 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" визначено, що відповідно до частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Як вбачається із змісту договору поруки від 17.04.2009 № 22.1/12-П-09, сторонами не було визначено строку його дії, а кінцевим строком виконання спірного грошового зобов'язання за кредитним договором визначено 01.02.2010.

Враховуючи вказані домовленості сторін, строк погашення заборгованості за кредитами настав в будь-якому випадку не пізніше 01.02.2010.

Таким чином, строк дії спірної поруки спливав 01.08.2010 (через шість місяців від встановленої сторонами дати виконання спірного грошового зобов'язання).

При цьому, позовна заява позивача подана до суду 17.01.2013, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України.

Зазначена обставина є самостійною підставою для відмови в задоволенні вимог до поручителя.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неможливості виконання вказівки Вищого господарського суду України про зазначення у рішенні початкової ціни реалізації предмета іпотеки, враховуючи вимоги ст.ст. 39, 43 Закону України "Про іпотеку", оскільки об'єкти нерухомого майна, на які позивач просить суд звернути стягнення не входять до предмету іпотеки за договором іпотеки від 17.04.09 № 22.1/12-3-09, що в будь - якому випадку робить неможливим звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

В процесі перегляду справи судом апеляційної інстанції доводи позивача, наведені в апеляційній скарзі, не підтвердились, що свідчить про повне з'ясування місцевим господарським судом обставин, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації АТ "Родовід Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 у справі № 910/1088/13 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 у справі № 910/1088/13 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/1088/13 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх