ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2017р. Справа № 914/2355/17

Господарський суд Львівської області у складі

судді Фартушка Т.Б. при секретарі Сало О.А.

розглянувши матеріали справи:

за позовом: Фізичної особи-підприємця Сутули Віталія Олексійовича, Чернігівська область, м.Ніжин,

до відповідача: Корпорації «Енергоресурс-Інвест», Львівська область, м.Львів,

про: стягнення заборгованості та штрафних санкцій,

ціна позову: 562499,38 грн.

Представники:

Позивача: Другаков Г.В. - представник (довіреність від 23.06.2017р. б/н);

Відповідача: Дуб О.Р. - представник (довіреність від 19.12.2016р. б/н).

Суть спору:

Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Фізичної особи-підприємця Сутули Віталія Олексійовича до Корпорації «Енергоресурс-Інвест» про стягнення 308700,00 грн. суми основного боргу, 144000,00 грн. трьох відсотків річних та 109799,38 грн. інфляційних втрат. Ціна позову 562499,38 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області у даній справі від 17.11.2017р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 28.11.2017р. Розгляд справи відкладався з причин та підстав, викладених в ухвалі суду від 28.11.2017р., зокрема у зв'язку із неявкою повноважного представника Відповідача та невиконанням ним вимог ухвал суду у справі, зокрема, щодо подання відзиву на позовну заяву.

Представникам Сторін оголошено права і обов'язки, визначені ст.ст. 20, 22, 28, 38, 59 ГПК України. Крім того, в ухвалах Господарського суду Львівської області по даній справі, які скеровано Сторонам, в тому числі Відповідачу (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області, наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень та письмове повідомлення про оголошення ухвали про відкладення розгляду справи) зазначено, що права та обов'язки сторін визначені ст.ст. 20, 22, 28, 38, 59 ГПК України. Заяв про відвід судді не надходило.

Представник Позивача в судове засідання з'явився, подав заяву (вх. №5137/17), у якій зменшує розмір позовних вимог та просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 308700,00 грн. суми основного боргу та заяву (вх. №5139/17), у якій відмовляється від позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 144000,00 грн. трьох відсотків річних та 109799,38 грн. інфляційних втрат, просить суд прийняти відмову Позивача від вказаних позовних вимог та припинити провадження у справі в цій частині позовних вимог, позовні вимоги (з урахуванням заяв від 12.12.2017р. вх. №5137/17 та №5139/17) підтримав, в судовому засіданні надав усні пояснення, аналогічні до викладених у позовній заяві та заявах від 12.12.2017р. вх. №5137/17 та №5139/17. Вказані заяви оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання забезпечив, 08.12.2017р. подав до суду Відзив на позовну заяву (вх. №41973/17) у якому вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, просить суд відмовити Позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, в судовому засіданні надав усні пояснення по суті позовних вимог, аналогічні до викладених у Відзиві на позовну заяву. Вказаний відзив оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Окрім того, 12.12.2017р. Відповідачем подано до суду клопотання (вх. №42419/17), у якому просить суд долучити до матеріалів справи документи згідно переліку. Вказану заяву оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

З приводу поданої Позивачем Заяви (вх. №5137/17), у якій зменшує розмір позовних вимог та просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 308700,00 грн. суми основного боргу суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (у чинній редакції) збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Відтак, право зменшити чи збільшити розмір позовних вимог в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача трьох відсотків річних та інфляційних втрат може бути реалізоване Позивачем лише шляхом коригування в сторону збільшення або зменшення заявлених до стягнення сум трьох відсотків річних та інфляційних втрат. При цьому, як зазначає Позивач у поданій заяві (від 12.12.2017р. вх. №5137/17) про зменшення розміру позовних вимог, Позивач зменшує розмір позовних вимог до суми основного боргу, чим фактично відмовляється від стягнення з Відповідача на користь Позивача заявлених до стягнення сум трьох відсотків річних та інфляційних втрат, проте, не просить суд прийняти відмову Позивача від позовних вимог в цій частині. З підстав наведеного суд дійшов висновків про те, що заява Позивача від 12.12.2017р. вх. №5137/17 про зменшення розміру позовних вимог не відповідає вимогам статті 22 ГПК України, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Щодо поданої Позивачем Заяви про відмову від позову в частині (вх. №5139/17), у якій відмовляється від позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 144000,00 грн. трьох відсотків річних та 109799,38 грн. інфляційних втрат, просить суд прийняти відмову Позивача від вказаних позовних вимог та припинити провадження у справі в цій частині позовних вимог суд зазначає.

Суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у п.4.1 постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами та доповненнями) (далі - Постанова), що перелік підстав припинення провадження у справі (стаття 80 ГПК) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи (п.4.2. Постанови).

Передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції (п.3.10 Постанови).

Відповідно до ч.1 ст.78 ГПК України відмова позивача від позову, визнання позову відповідачем і умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи. Ці заяви підписуються відповідно позивачем, відповідачем чи обома сторонами.

Згідно з частиною четвертою статті 78 ГПК господарський суд виносить ухвалу про прийняття відмови позивача від позову, а відповідно до частини п'ятої цієї ж статті приймає рішення про задоволення позову у разі визнання його відповідачем. Проте суд, який вирішує спір, не зв'язаний заявами позивача про відмову від позову, зменшення розміру позовних вимог та відповідача - про визнання позову. На підставі частини шостої статті 22 ГПК у разі, якщо відповідні дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси (у тому числі юридичної чи фізичної особи, яка не є учасником даного судового процесу), спір підлягає вирішенню по суті згідно з вимогами чинного законодавства (п.3.12 Постанови).

У випадках відмови позивача від позову (пункт 4 частини першої статті 80 ГПК) господарському суду слід керуватись частиною шостою статті 22 ГПК, тобто перевіряти, чи не суперечить ця відмова законодавству та чи не порушує вона інтереси інших осіб (п.4.6 Постанови).

При цьому суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні, Сторонами не наведені доводи та не подані докази того, що відмова Позивача від позову суперечить законодавству чи порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

З врахуванням вищенаведеного суд зазначає про наявність правових підстав для прийняття відмови Позивача від позову в частині.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

В судовому засіданні судом роз'яснено представникам Сторін правові наслідки припинення провадження у справі, зокрема, те, що, відповідно до частини другої статті 80 ГПК України, у випадку припинення провадження у справі повторне звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.

З підстав наведеного суд дійшов до висновку про те, що відмова Позивача від позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 144000,00 грн. трьох відсотків річних та 109799,38 грн. інфляційних втрат не суперечить вимогам чинного законодавства України, не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, відтак має бути прийнята судом, а провадження у справі в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 144000,00 грн. трьох відсотків річних та 109799,38 грн. інфляційних втрат припиненню на підставі пункту 4 ч.1 ст.80 ГПК України у зв'язку із відмовою позивача від позову і прийняття відмови судом.

Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі Господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі (на необхідність виконання вимог якої зазначалось в ухвалах про відкладення розгляду справи) окрім подання відзиву на позовну заяву сторін зобов'язувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.38 (витребування доказів) Господарського процесуального кодексу України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Сторонам щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

В судових засіданнях впродовж розгляду справи суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Спір розглядається судом з урахуванням поданої 12.12.2017р. Позивачем заяви (вх. №5139/17) про відмову від позову (часткову).

Розглянувши і дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників Сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач зазначає, що ним, на підставі Видаткової накладної від 22.08.2015р. №88 здійснено поставку Відповідачу товару на суму 308700,00 грн. Вказана Видаткова накладна підписана повноважними представниками та скріплена відтисками печаток юридичних осіб Позивача і Відповідача у справі.

12.12.2017р. Відповідачем подано до суду Відзив на позовну заяву (вх. №41973/17), у якому вражає заявлені позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, просить суд відмовити Позивачу в позові в повному обсязі з підстав того, що, на думку Відповідача, ним не порушено жодного права ячи охоронюваного законом інтересу Позивача. Так, Відповідач підтверджує факт отримання товару згідно Видаткової накладної від 22.08.2015р. №88 на суму 308700,00 грн., проте, у Відповідача не виник обов'язок з оплати вказаного товару, оскільки Сторонами не погоджено такі порядок і строки в укладеному між ними договорі, вимоги про сплату боргу Позивачем Відповідачу не надсилалось.

Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятись усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Приписами частини першої статті 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Основною і визначальною ознакою договору поставки є правовий статус постачальника товару.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст, зафіксований в одному або декількох документах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Частиною другою статті 184 ГК України передбачено, що укладення договору на основі вільного волевиявлення може відбуватись у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього кодексу.

Приписами частини першої статті 181 ГК України передбачено, що укладення господарських договорів допускається у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальної вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Таким чином, підписана повноважними представниками та скріплена відтисками печаток юридичних осіб Позивача і Відповідача у справі Видаткова накладна від 22.08.2015р. №88 на суму 308700,00 грн., а також виставлений Відповідачем Позивачу Рахунок-фактура на оплату від 22.08.2015р. №93 на суму 308700,00 грн. свідчать про укладення між Фізичною особою-підприємцем Сутулою Віталієм Олексійовичем (надалі - Позивач, Постачальник) та Корпорацією «Енергоресурс-Інвест» (надалі - Відповідач, Покупець) договору поставки у спрощений спосіб в порядку статті 184 ГК України (надалі - Договір), за яким Позивач зобов'язувався поставляти, а Відповідач - приймати і оплачувати товар в асортименті та кількості відповідно до Видаткових накладних, а також про наявність між Сторонами у справі зобов'язальних відносин на підставі укладеного у спрощений спосіб договору поставки, зобов'язання по виконанню якого в частині оплати поставленого товару були порушені Відповідачем, що і стало підставою для звернення Позивача до суду за захистом своїх прав.

Підписання Відповідачем Видаткової накладної на товар, відсутність будь-яких заперечень як щодо кількості і якості товару, так і щодо самого факту поставки товару, свідчать про схвалення Відповідачем поставки товару за вищевказаною Видатковою накладною, а відтак - виникнення зобов'язання з його оплати.

При цьому суд зазначає, що підписання Покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», і яка відповідає вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону і пункту 2.3. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами ч. 1 ст. 692 ЦК України. (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012).

Так, Позивачем згідно Видаткової накладної від 22.08.2015р. №88 поставлено, а Відповідачем прийнято товар на суму 308700,00 грн.

З підстав наведеного Позивач (з урахуванням поданої 12.12.2017р. заяви (вх. №5139/17) про відмову від позову) просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 308700,00 грн. суми боргу з оплати поставленого товару.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.179 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зазначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок.

Частиною 1 статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. При цьому суд бере до уваги, що при поставці, якщо Сторонами не встановлено іншого, випливає обов'язок негайного виконання.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі доведеність позовних вимог в частині стягнення 308700,00 грн. боргу за поставлений товар, відсутність заперечень Відповідача як проти самого факту поставки товару, так і щодо його якісних і кількісних показників, підписання Відповідачем Видаткової накладної, суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 308700,00 грн. суми основного боргу за поставлений за товар є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

12.12.2017р. у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний 14.12.2017р.

Щодо судових витрат суд зазначає наступне.

Позивачем за подання позовної заяви до господарського суду згідно Квитанції від 15.05.2017р. №43 на суму 4360,00 грн. та Квитанції від 17.05.2017р. №195 на суму 890,00 грн. сплачено 5250,00 грн. судового збору. Оригінали вказаних Квитанцій є додатком №5 до позовної заяви.

Відповідно до ч.2 ст.44 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Сплата судового збору здійснюється в порядку і розмірі, встановленому Законом України «Про судовий збір».

Згідно ч.1; п.п.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (у чинній станом на момент подання позовної заяви до суду редакції) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Нормою статті 7 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2017 рік» установлено у 2017 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу: в розрахунку на місяць у розмірі 1600 гривень.

Суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у п.2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України» (із змінами та доповненнями), що статтею 55 ГПК передбачено визначення ціни позову у позовах про стягнення грошей і про витребування майна; відповідні позовні заяви мають майновий характер, і розмір ставок судового збору за їх подання визначається за приписом підпункту 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону.

Позивачем у поданій позовній заяві заявлено позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 308700,00 грн. суми основного боргу, 144000,00 грн. трьох відсотків річних та 109799,38 грн. інфляційних втрат. Ціна позову 562499,38 грн. Відтак, сума судового збору за подання вказаної позовної заяви до господарського суду становить 8437,49 грн.

В подальшому, у зв'язку із відмовою Позивача від позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 144000,00 грн. трьох відсотків річних та 109799,38 грн. інфляційних втрат, прийняттям судом такої відмови та припиненням провадження у справі в цій частині позовних вимог сума позову складає 308700,00 грн. Судовий збір за стягнення вказаної суми становить 4630,50 грн.

Пунктом 2.7. вказаної Постанови визначено, що Одним з реквізитів позовної заяви є ціна позову, яку зазначає позивач і з якої обчислюється судовий збір. Якщо позивачем зазначено в заяві ціну позову, але в ній не наведено обґрунтованого розрахунку такої ціни, або його не додано до позовної заяви, або позивачем не зазначена вартість спірного майна та/або не подано доказів в обґрунтування цієї вартості, то позовна заява підлягає поверненню на підставі пункту 3 частини першої статті 63 ГПК.

У разі коли визначена (встановлена) позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, господарський суд з урахуванням припису абзацу першого частини другої статті 6 Закону і частин першої - четвертої статті 49 ГПК попередньо визначає розмір судового збору, виходячи з ціни позову, вказаної позивачем, а за результатами вирішення спору або достягує недоплачену суму судового збору з належної сторони, або повертає суму переплати цього збору.

Із врахуванням вищенаведеного та, у відповідності до статті 49 ГПК України, судові витрати слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 4630,50 грн. судового збору, достягнути з Позивача в доход Державного Бюджету України 3187,49 грн. судового збору.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 4-3, 4-7, 33, 34, 38, 43, 49, 82-87, 115-116 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 173, 174, 179, 181, 184, 193, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 202, 205, 207, 254, 509, 525, 526, 527, 530, 599, 610, 611, 612, 625, 655, 691, 692, 712 Цивільного кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Прийняти відмову Фізичної особи - підприємця Сутули Віталія Олексійовича (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) від позовних вимог про стягнення з Корпорації «Енергресурс-Інвест» (79035, Львівська область, м.Львів. вул.Зелена, буд.135; ідентифікаційний код 30336890) на користь Фізичної особи - підприємця Сутули Віталія Олексійовича (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) 144000,00 грн. трьох відсотків річних та 109799,38 грн. інфляційних втрат.

3. Припинити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Корпорації «Енергресурс-Інвест» (79035, Львівська область, м.Львів. вул.Зелена, буд.135; ідентифікаційний код 30336890) на користь Фізичної особи - підприємця Сутули Віталія Олексійовича (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) 144000,00 грн. трьох відсотків річних та 109799,38 грн. інфляційних втрат.

4. Стягнути з Корпорації «Енергресурс-Інвест» (79035, Львівська область, м.Львів. вул.Зелена, буд.135; ідентифікаційний код 30336890) на користь Фізичної особи - підприємця Сутули Віталія Олексійовича (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) 308700,00 грн. суми основного боргу з оплати поставленого товару та 4630,50 грн. судового збору.

5. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Сутули Віталія Олексійовича (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) в доход Державного Бюджету України 3187,49 грн. судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т. Б.