КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" грудня 2017 р. Справа№ 5011-8/15197-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Алданової С.О.

секретар судового засідання Драчук Р.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Бліц-Інформ»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 11.12.2014 (повний текст складено 16.12.2014)

у справі № 5011-8/15197-2012 (головуючий суддя - Полякова К.В.,

судді Картавцева Ю.В., Сташків Р.Б.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»

до Приватного акціонерного товариства «Бліц-Інформ»

про стягнення заборгованості за кредитним договором

№ 010/56/642 від 29.03.2012

за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства «Бліц-Інформ»

(далі - ПрАТ «Бліц-Інформ»)

до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»

(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»)

про визнання недійсним кредитного договору

№ 010/56/642 від 29.03.2016

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Бліц-Інформ» про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 010/56/642 від 29.03.2012. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за Кредитним договором № 010/56/642 від 29.03.2012 щодо повного та своєчасного погашення заборгованості по кредиту та відсоткам, в зв'язку з чим позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 79 766 366, 87 грн. заборгованості за основним зобов'язанням; 27 888 555, 31 грн. заборгованості за відсотками; 4 769 927, 54 грн. пені за кредитом; 953 372, 93 грн. пені за відсотками (з урахуванням заяв про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог, які прийнято судом до розгляду).

Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, відповідач заперечив проти суми заборгованості, зокрема суми нарахованих відсотків за користування кредитними коштами. Так, з наданого відповідачем розрахунку вбачається, що позичальник для нарахування розміру відсотків визначав період з 30.03.2012 по 29.10.2012, в той час як банком (позивачем) заявлено до стягнення відсотки за користування кредитними коштами за період з 30.03.2012 по 13.11.2014.

Разом з тим, ПрАТ «Бліц-Інформ» в порядку ст. 60 ГПК України звернулось до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним Кредитного договору від 29.03.2012 № 010/56/42 мотивуючи ії тим, що згаданий кредитний договір укладений з порушенням норм чинного законодавства, адже він є значним та на його укладання президент підприємства ОСОБА_3 мав отримати згоду загальних зборів ПрАТ «Бліц-Інформ», тому посилаючись на приписи ст. ст. 203, 215 ЦК України позивач за зустрічним позовом просив визнати Кредитний договір недійсним.

Заперечуючи проти недійсності правочину, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вказувало на помилкове визначення позичальником укладеного Кредитного договору №010/56/642 від 29.03.2012 як значного.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2014 у справі № 5011-8/15197-2012 позовні вимоги за первісним позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ПрАТ «Бліц-Інформ» про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 010/56/642 від 29.03.2012 задоволено повністю. Стягнуто з ПрАТ «Бліц-Інформ» на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 113 378 222, 65 грн., у тому числі: 79 766 366, 87 грн. заборгованості за основним зобов'язанням; 27 888 555, 31 грн. заборгованості за відсотками; 4 769 927, 54 грн. пені за кредитом; 953 372, 93 грн. пені за відсотками та 73 080, 00 грн. витрат зі сплати судового збору. В задоволенні зустрічної позовної заяви ПрАТ «Бліц-Інформ» до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним Кредитного договору № 010/56/642 від 29.03.2012 - відмовлено повністю

Не погоджуючись із згаданим рішенням, відповідач за первісним позовом оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, судом першої інстанції необґрунтовано залишено поза увагою висновок судово-економічної експертизи та не враховано заперечень відповідача проти суми заборгованості, зокрема - розміру нарахованих відсотків за користування кредитом. Крім цього, на думку апелянта, місцевим судом не вірно визначено дані остаточної річної звітності, в результаті суд дійшов невірного висновку про відсутність підстав в задоволенні зустрічного позову.

В судове засідання апеляційної інстанції 19.12.2017 з'явився представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом), представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 243, т. 5), про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав.

Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) в судовому засіданні надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 15.02.2005 між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (позивачем за первісним позовом, банком за договором) та Закритим акціонерним товариством «Холдингова компанія «Бліц-Інформ», правонаступником якого за всіма правами і зобов'язаннями є ПрАТ «Бліц-Інформ» (відповідачем за первісним позовом, позичальником за договором) укладено Генеральну кредитну угоду (із змінами і доповненнями, внесеними додатковими угодами (далі - Генеральна угода)), за умовами якої позичальнику відкрито кредитну лінію у розмірі 5 400 000 євро строком до 15.02.2008 під 13,0 % відсотків річних в іноземній валюті, 20,0 % відсотків річних в іноземній валюті та 20,0 % відсотків річних за користування овердрафтом в національній валюті.

В подальшому до генеральної угоди неодноразово вносились зміни, шляхом укладання додаткових угод, зокрема від 22.11.2005, №2 від 17.07.2007, №3 від 11.11.2008, №4 від 04.12.2008, №5 від 17.02.2009, №6 від 31.07.2009, №7 від 31.03.2010 та №8 від 30.07.2010, з урахуванням яких розмір кредитної лінії збільшено до 6 680 000,00 євро та продовжено дію Генеральної угоди до 15.10.2010.

В межах Генеральної кредитної угоди між банком та позивальником було укладено ряд кредитних договорів із змінами та доповненнями, внесеними додатковими угодами 010/08/4146 від 06.08.2008, 010/08/4031 від 24.11.2008, 010/08/4026 від 29.07.2008, 010/08/3972 від 06.06.2008, 010/08/3861 від 22.01.2008, 010/08/3812 від 27.11.2007, 015/42/011 від 16.02.2009 та 015/42/012 від 16.02.2009.

Відповідно до п. 5.1 Генеральної угоди позичальник зобов'язався забезпечити повернення одержаних кредитних коштів та сплатити нараховані відсотки відповідно до умов Кредитних договорів.

В зв'язку із невиконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитними договорами банком неодноразово вживалися заходи щодо проведення реструктуризації заборгованості, а саме протягом 2009 на прохання ПрАТ «Бліц-Інформ» банк затвердив дві технічні реструктуризації кредитної заборгованості, відповідно до яких перенесено строк оплати нарахованих відсотків за кредитами, тобто позичальник сплачував 25 % від нарахованих сум, а 75 % решти сум переносилось. В грудні 2009 банком затверджено реструктуризацію кредитної заборгованості строком до березня 2010, продовживши строки Кредитних договорів, укладених у рамках Генеральної угоди та здійснивши часткову капіталізацію процентів за 2009 рік та 1 квартал 2010 року (оплата 25 % від нарахованих сум, решта 75 % - капіталізація до тіла кредиту). В 2010 банк тричі проводив реструктуризацію заборгованості 30.03.2010, 20.07.2010 та 10.12.2010, продовжуючи строки дії Генеральної угоди та змінюючи строки погашення кредитних ліній (останній строк 01.11.2011), а також встановлюючи умови оплати процентів за Кредитними договорами, а саме оплата 25 % від нарахованих сум, решта 75 % - капіталізація до тіла кредиту, зменшуючи процентну ставку.

Як встановлено матеріалами справи, 29.03.2012 між банком та ПрАТ «Бліц-Інформ» укладено Кредитний договір № 010/56/642 (далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальнику надано кредит в рамках Генеральної кредитної угоди від 15.02.2005 у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 81 406 000 ,00 грн. строком до 30.04.2012 під 14 % відсотків річних.

Згідно п. 1.3 Кредитного договору кредит надано позичальнику для рефінансування простроченої кредитної заборгованості в АТ «Райффайзен Банк Аваль» за Кредитними договорами: № 010/0_8/4146 від 06.08.2008; 010/08/4031 від 24.11.2008; 010/08/4026 від 29.07.2008; 010/08/3972 від 06.06.2008; 010/08/3861 від 22.01.2008; 010/08/3812 від 27.11.2007; 015/42/011 від 16.02.2009; 015/42/012 від 16.02.2009.

Відповідно до п. 13.1 Кредитного договору у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України та положень цього договору. До врегулювання правовідносин, які не врегульовані цим договором застосовуються відповідні норми чинного законодавства України.

Кредитний договір згідно п. 14.1 вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання прийнятих відповідно до цього договору зобов'язань.

Цивільні права та обов'язки на підставі ч. 1 ст. 11 ЦК України виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позикодавець на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами ч. 2 ст. 345 ГК України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання вимог Кредитного договору позивач надав відповідачу кредитні кошти,(підтверджується наявними в матеріалах справи меморіальними ордерами), що свідчить про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за Кредитним договором щодо видачі відповідачу кредитних коштів. Доказів на спростування цього відповідачем (апелянтом) суду не надано, останнім не заперечувався факт отримання грошових коштів.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами п. 1.2 Кредитного договору кінцевий термін погашення кредиту позичальником - 30.04.2012 (останній день строку користування кредитом).

Відповідно до п. 2.3 Кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється згідно внутрішніх положень банку, але не рідше одного разу на місяць, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та році. Проценти нараховуються на залишок фактичної заборгованості за кредитом протягом всього строку користування кредитом.

Як встановлено матеріалами справи, всупереч умовам Кредитного договору, відповідач не виконував взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного повернення кредиту, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість за основним зобов'язанням та за відсотками.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та встановлення дійсного розміру заборгованості за кредитом та заборгованості за відсотками, судом першої інстанції було призначено судово-економічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Згідно висновку судово-економічної експертизи № 8291/13-45/5051/14-45 від 29.04.2014 (а. с. 38-48, т. 4) зобов'язання ПрАТ «Бліц-Інформ» перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» із забезпечення повернення кредиту та плати за користування кредитом за Договором № 010/56/642 документально підтверджується в розмірі 81 218 159, 30 грн., в тому числі тіло кредиту - 80 266 366, 87 грн. та плата за користування кредитом - 951 792, 43 грн.

Разом з тим, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем за первісним позовом здійснено часткове погашення боргу, яке зараховане на погашення тіла кредиту, а отже станом на 14.11.2014 розмір боргових зобов'язань відповідача за тілом кредиту становив 79 766 366, 87 грн.

Будь-яких належних та допустимих доказів повернення позивачу кредиту в розмірі 79 766 366, 87 грн. відповідачем (апелянтом) суду не надано.

З приводу заявлених позивачем вимог про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 30.03.2012 по 13.11.2014, слід зазначити, що оскільки виданий банком 29.03.2012 за Кредитним договором кредит не повернутий ПрАТ «Бліц-Інформ» у визначений договором строк - до 30.04.2012, останній продовжує користуватися кредитом, відповідно на підставі п. 2.3 Кредитного договору повинен сплачувати відсотки протягом всього строку користування кредитними коштами.

З огляду на наведене та долучений позивачем до матеріалів справи детальний розрахунок заборгованості за Кредитним договором, в якому, зокрема розписано нараховані відсотки з зазначенням періоду нарахування, ставки фактичної суми заборгованості, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про обґрунтованість вимог позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача простроченої заборгованості за Кредитним договором в розмірі 79 766 366, 87 грн. та відсотків за користування кредитом в розмірі 27 888 555, 31 грн. (з урахуванням заяв про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог, що прийнято судом до розгляду), які доведені позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані, відтак підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім цього, в зв'язку з простроченням відповідачем за первісним позовом грошового зобов'язання, позивачем за первісним позовом (з урахуванням заяв про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог, які прийняті судом до розгляду) заявлено до стягнення 4 769 927, 54 грн. пені за кредитом та 953 372, 93 грн. пені за відсотками.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.1-2 ст. 549 ЦК України ).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів пеню за прострочку платежу в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені за кредитом та за відсотками, апеляційний суд визнав, що вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом 4 769 927, 54 грн. пені за кредитом та 953 372, 93 грн. пені за відсотками (з урахуванням заяв про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог, які прийняті судом до розгляду) є обґрунтованими (арифметично вірно розрахованими), а тому такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім цього, ПрАТ «Бліц-Інформ» в порядку ст. 60 ГПК України звернулось до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним Кредитного договору від 29.03.2012 № 010/56/42.

Положеннями ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом ( п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі постанова пленуму № 11).

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин на підставі ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач за зустрічним позовом зазначив, що Кредитний договір укладений з порушенням вимог чинного законодавства, адже останній є значним та на його укладання президент підприємства ОСОБА_3 мав отримати згоду загальних зборів ПрАТ «Бліц-Інформ», тому з посиланням на приписи ст. ст. 203, 215 ЦК України просив визнати цей Кредитний договір недійсним.

За приписами ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства» рішення про надання згоди на вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається наглядовою радою. Статутом акціонерного товариства можуть бути визначені додаткові критерії для віднесення правочину до значного правочину. У разі неприйняття наглядовою радою рішення про надання згоди на вчинення значного правочину питання про вчинення такого правочину може виноситися на розгляд загальних зборів.

Правочином згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Значним правочином в розумінні п. 4 ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства» є правочин (крім правочину з розміщення товариством власних акцій), учинений акціонерним товариством, якщо ринкова вартість майна (робіт, послуг), що є його предметом становить 10 і більше відсотків вартості активів товариства, за даними останньої річної фінансової звітності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 51 Закону України «Про акціонерні товариства» наглядова рада акціонерного товариства є органом, що здійснює захист прав акціонерів товариства, і в межах компетенції, визначеної статутом та цим Законом, контролює та регулює діяльність виконавчого органу. В акціонерних товариствах з кількістю акціонерів - власників простих акцій 10 осіб і більше створення наглядової ради є обов'язковим. У товаристві з кількістю акціонерів - власників простих акцій 9 осіб і менше у разі відсутності наглядової ради її повноваження здійснюються загальними зборами. У такому разі передбачені цим Законом повноваження наглядової ради з підготовки та проведення загальних зборів здійснюються виконавчим органом, якщо інше не встановлено статутом акціонерного товариства.

Отже, положеннями Закону України «Про акціонерні товариства» визначено, що значний правочин - це правочин (крім правочину з розміщення товариством власних акцій), учинений акціонерним товариством, якщо ринкова вартість майна (робіт, послуг), що є його предметом, становить 10 і більше відсотків вартості активів товариства, за даними останньої річної фінансової звітності. Законом чітко визначено, що ринкова вартість майна (робіт, послуг), яка є предметом правочину, становить 10 і більше відсотків вартостіактивів товариства, за даними останньої річної фінансової звітності, а не вартості чистих актів, як визначає ПрАТ «Бліц-Інформ».

Відповідно до Балансу ПрАТ «Бліц-Інформ» на 01 січня 2012 на кінець звітного періоду вартість активів підприємства становить 1 577 162 тис. грн., відповідно 10 відсотків від цієї суми складає 157 716 200 грн.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та визначення вартості активів ПрАТ «Бліц-Інформ» станом на початок 2012, судом апеляційної інстанції було призначено судово-економічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Згідно висновку судово-економічної експертизи № 2346/17-45/17942/17-45 від 17.11.2017 (а. с. 232-235, т. 5) балансова вартість активів ПрАТ «Бліц-Інформ», визначена за даними балансу підприємства станом на 01.01.2012, складає 157 716 200 грн., тобто експертом підтверджено балансову вартість активів позивача за зустрічним позовом станом 01.01.2012.

Таким чином, в березні 2012 році для того щоб правочин вважався значним, ринкова вартість майна або послуг, яка є його предметом правочину, повинна перевищувати суму 157 716 200 грн., проте за Кредитним договором встановлено надання банком ПрАТ «Бліц-Інформ» кредиту у сумі 81 406 000, 00 грн., тобто 5,2% вартості активів позичальника за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства. Відповідно доводи апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Згідно п.14.4 Статуту ПрАТ «Бліц-Інформ» виконавчим органом товариства є президент товариства, який здійснює управління поточною діяльністю товариства.

Відповідно до покладених на президента товариства обов'язків в межах повноважень, встановлених законодавством для керівника акціонерного товариства та компетенції, визначеної статутом, президент товариства - одноособово приймає рішення з питань керівництва діяльністю товариства, створення, реорганізацію або ліквідацію дочірніх підприємств, філіалів чи представництв, затвердження їх статутів та положень; укладає, змінює, тлумачить та припиняє (розриває) господарські договори (правочини) і контракти (п.14.1.1 Статуту ПрАТ «Бліц-Інформ»).

Таким чином, Кредитний договір №010/56/642 від 29.03.2012, укладений ПрАТ «Бліц-Інформ» щодо отримання кредиту в сумі 81 406 000, 00 грн. не є значним правочином в розумінні вищезгаданих статтей, відповідно на його укладення не вимагається надання згоди загальних зборів ПрАТ «Бліц-Інформ». Таким чином, доводи апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

За приписами ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (ст. 97 ЦК України).

Положеннями ст. 92 ЦК України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Частиною 3 цієї статті визначено, що особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно та розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Матеріалами справи встановлено, що Кредитний договір №010/56/642 від 29.03.2012 зі сторони ПрАТ «Бліц-Інформ» підписаний президентом товариства ОСОБА_3 в межах наданих йому Статутом товариства повноважень.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою ( ч.1 ст. 241 ЦК України). Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (п. 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Як вище згадувалось, під час судового розгляду, позичальником (позивачем за зустрічним позовом) здійснено часткове погашення заборгованості за Кредитним договором в розмірі 500 000,00 грн., що свідчить про схвалення ПрАТ «Бліц-Інформ» оспорюваного правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму № 11 в силу приписів ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Проте позивачем за зустрічним позовом не доведено суду обставин, з якими закон, зокрема положення статей 203, 215 ЦК України пов'язують можливість визнання оспорюваного Кредитного договору недійсним.

З огляду на наведене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що підписуючи Кредитний договір сторони були вільними в його укладенні та визначенні його умов, які не суперечать чинному законодавству України, моральним засадам суспільства, а особи, які його вчиняли, мали необхідний обсяг дієздатності, волевиявлення учасників було вільним, правочин був вчинений у належній формі і був спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлені, відтак правових підстав для визнання недійсним цього Договору з підстав, викладених в зустрічному позові, немає.

Вищезгадані обставини свідчать про відсутність порушень прав ПрАТ «Бліц-Інформ», з метою захисту яких подано цей зустрічний позов.

Доводи апелянта з приводу порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 240, 269-270, 273, 275, 281-284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Бліц-Інформ» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2014 у справі № 5011-8/15197-2012 - без змін.

Матеріали справи № 5011-8/15197-2012 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26.12.2017

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

С.О. Алданова