КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2017 р. Справа№ 911/3175/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Власова Ю.Л.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі судового засідання Вага В.В.

за участю представників:

від позивача: Онищенко Є.М.;

від відповідача: Єрема Т.Д.;

розглянувши апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 21.08.2017р. у справі №911/3175/16 (суддя Янюк О.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Лайн"

до Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області

про стягнення 222700,97 грн,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідача про стягнення відшкодування витрат за перевезення пільгових категорій громадян у розмірі 222700,97 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 08.12.2016р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017р., позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача відшкодування витрат за перевезення пільгових категорій громадян у сумі 152216,97 грн та судового збору у сумі 2283,25 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.07.2017р. скасовано рішення Господарського суду Київської області від 08.12.2016р. та постанова Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017р., справу №911/3175/16 передано на новий розгляд до місцевого суду.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21.08.2017р. у справі №911/3175/16 позов задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача відшкодування витрат за перевезення пільгових категорій громадян у сумі 152216,97 грн та судового збору у сумі 2283,25 грн.

Рішення обґрунтоване тим, що на виконання умов договору №68 від 03.06.2015р. Позивачем були надані Відповідачу послуги з перевезення пасажирів-пільговиків автомобільним транспортом. Проте Відповідачем була здійснена оплата за надані послуги частково, внаслідок чого утворилася заборгованість у Відповідача перед Позивачем у сумі 152216,97 грн за жовтень-листопад 2015р. Разом з тим, місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог Позивача щодо наданих ним послуг за грудень 2015р., оскільки акт звірки взаєморозрахунків за вказаних період складений в односторонньому порядку.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 21.08.2017р. у справі №911/3175/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд порушив надані Відповідачу ст.22 Господарського процесуального кодексу України права, оскільки не відклав розгляд справи за клопотанням Відповідача, чим позбавив останнього можливості надати докази на підтвердження відсутності субвенцій з Державного бюджету України для здійснення розрахунків з Позивачем.

Відповідач зазначає, що Позивач в порушення умов договору надавав акти звірки взаєморозрахунків із запізненням, що є порушенням п.5 постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002р. При цьому, станом на 28.12.2015р. по програмі пільгового перевезення не було залишку бюджетних асигнувань, а відповідно до п.2 ст.49 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює платежі за дорученням розпорядників бюджетних коштів у разі наявності у розпорядників бюджетних коштів відповідних бюджетних асигнувань.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2017р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 02.11.2017р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2017р. розгляд апеляційної скарги було відкладено на 23.11.2017р.

23.11.2017р. у судовому засіданні Позивач подав до суду письмові пояснення по суті спору, в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2017р. розгляд апеляційної скарги було відкладено на 05.12.2017р.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, заслухавши пояснення Сторін, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, суд встановив:

21.07.2014р. між Київською обласною державною адміністрацією та Позивачем був укладений договір №61.2014 про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, відповідно до п.1.1 якого Київська обласна державна адміністрація надає Позивачу право на здійснення перевезень пасажирів на приміському автобусному маршруті загального користування №397 "Вишгород Київ АС "Полісся".

Відповідно до п.2.3.1 договору Позивач зобов'язаний перевозити пасажирів на визначеному у цьому договорі маршруті (маршрутах) згідно із затвердженою організатором схемою руху.

Згідно з п.5.1 договору останній укладений терміном на 5 років і набуває чинності з дня його підписання сторонами.

03.06.2015р. між Позивачем та Відповідачем було укладено договір №68 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом та компенсацію витрат за перевезення окремих пільгових категорій громадян району Київської області у 2015 році, відповідно до п.1.1 якого Позивач перевозить пасажирів автомобільним транспортом пільговиків, встановлених чинним законодавством, на приміських та міжміських маршрутах Вишгородського району, згідно з розпорядженням голови Вишгородської районної державної адміністрації від 17.05.2011р. №674, а Відповідач здійснює компенсацію Позивачу за фактично надані послуги в межах обсягів субвенції з Державного бюджету 2015 року по 31.12.2015р. на підставі рахунків, згідно з формлою "2-пільга" (списки), наданих перевізниками та акту звірки на момент надання розрахунку та додаткової угоди.

Згідно з п.2.1.2 договору Позивач зобов'язаний надати Відповідачу документи зазначені в ст.31 Закону про автомобільний транспорт.

Відповідно до п.2.1.3 договору Позивач зобов'язаний не пізніше як 22 числа наступного місяця за звітнім надавати Відповідачу розрахунки по компенсації за безкоштовний проїзд пільгових категорій пасажирів затверджені Вишгородською районною державною адміністрацією.

Згідно з п.2.2 договору Відповідач зобов'язаний здійснювати компенсаційні виплати Позивачу за безкоштовне перевезення пільгових категорій пасажирів, згідно постанови №256, Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", листа Мінсоцполітики від 27.05.2015р. №7776/0/14-15/6.

Відповідно до п.5.4 договору останній укладено строком на один рік і діє з дня підписання до 31.12.2015р.

Відповідно до додаткових угод, зокрема, від 06.10.2015р. №3 сума компенсації становить 72450,00 грн; від 05.11.2015р. №4 сума компенсації становить 78876,00 грн; від 17.12.2015р. №5 сума компенсації становить 79044,00 грн.

Згідно з розрахунками видатків по відшкодуванню пільг на проїзд в міському та приміському транспорті пільгових категорій громадян, складеними Позивачем та затвердженими Вишгородською районною державною адміністрацією, вартість відшкодування наданих Позивачем послуг складає за червень 2015 року - 60186,00 грн, за липень 2015 року - 69048,00 грн, за серпень 2015 року - 72450,00 грн, за вересень 2015 року - 78876,00 грн, за жовтень 2015 року - 79044,00 грн, за листопад 2015 року - 78316,00 грн, за грудень 2015 року - 70484,00 грн, що загалом становить 508404,00 грн.

На виконання умов договору Відповідач за надані послуги з червня по вересень 2015 року сплатив Позивачу 280560,00 грн, за надані послуги у жовтні 2015 року сплатив Позивачу 5144,00 грн.

04.02.2016р. Позивач звернувся до Відповідача з листом від 04.02.2016р. №42, в якому повідомив про наявну заборгованість у сумі 222700,97 грн та просив надати відповідь щодо причин невиконання зобов'язання за договором №68 від 03.06.2015р.

Листом від 11.02.2016р. №332 Відповідач повідомив Позивача про те, що відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2016 рік" кошти на відшкодування збитків автотранспортних підприємств від пільгових перевезень не передбачено.

Рішенням Господарського суду Київської області від 08.12.2016р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017р., позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача відшкодування витрат за перевезення пільгових категорій громадян у сумі 152216,97 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.07.2017р. скасовано рішення Господарського суду Київської області від 08.12.2016р. та постанова Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017р., справу №911/3175/16 передано на новий розгляд до місцевого суду.

Підставою для скасування стало не повне дослідження достовірності заперечень Відповідача про відсутність субвенцій з Державного бюджету, та відповідно щодо неотримання ним коштів за рахунок субвенції з Державного бюджету у встановленому чинним законодавством порядку для здійснення розрахунків з Позивачем за надані послуги з перевезення окремих пільгових категорій громадян у Вишгородському районі, зокрема, за листопад, грудень 2015 року.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга Відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу України, зокрема, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, довгострокових зобов'язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України.

Згідно з ч.5 ст.102 Бюджетного кодексу України за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам здійснюються, зокрема, компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Відповідно до ч.6 ст.102 Бюджетного кодексу України Кабінет Міністрів України може здійснювати перерозподіл обсягів субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту між їх видами та між місцевими бюджетами, виходячи з фактично нарахованих обсягів відповідних пільг, субсидій і допомоги населенню в межах загального обсягу таких субвенцій.

Згідно з ст.29 Закону України "Про автомобільний транспорт" органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Згідно з ст.37 Закону України "Про автомобільний транспорт" пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Відповідно до додатку №3 до Закону України "Про державний бюджет України на 2015 рік" передбачено субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг, в тому числі, за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Згідно з п.2 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256, фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі.

Відповідно до п.3 Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Відповідно до п.5 Положення про управління соціального захисту населення Вишгородської райдержадміністрації, затвердженого розпорядженням голови Вишгородської районної державної адміністрації від 28.03.2013р. №105, управління соціального захисту населення Вишгородської райдержадміністрації організовує в межах своєї компетенції роботу щодо надання населенню, зокрема, пільгового проїзду окремим категоріям громадян та здійснює розрахунки з організаціями-надавачами послуг за надані пільги окремим категоріям громадян.

З наведених норм права вбачається, що на Відповідача покладено обов'язок здійснення розрахунків за послуги з перевезення пільгових категорій пасажирів Вишгородського району та відповідно до Положення вчиняти дії для їх виплати.

Як вірно встановлено місцевим судом, на виконання умов договору №68 від 03.06.2015р. у 2015 році Позивач надавав транспортні послуги по перевезенню пільгових категорій громадян за графіками руху та маршрутами, вказаними в п.1.1.-1.3 договору (з урахуванням, змін, які вносилися додатковими угодами №1 від 28.07.2015р., №2 від 09.09.2015р., №3 від 06.10.2015р., №4 від 05.11.2015р. та №5 від 17.12.2015р.). Однак, в порушення умов договору, Відповідач не виконав своїх зобов'язань щодо повної оплати наданих Позивачем послуг, що призвело до виникнення заборгованості.

На підставі п.2.2.5. договору Позивачем надавались погоджені Вишгородською РДА розрахунки видатків по відшкодуванню пільг на проїзд в міському та приміському транспорті пільгових категорій громадян по Позивачу, відповідно до яких вартість відшкодування складає за червень 2015р. - 60186,00 грн, за липень 2015р. - 69048,00 грн, за серпень 2015р. - 72450,00 грн, за вересень 2015р. - 78876,00 грн, за жовтень 2015р. - 79044,00 грн, за листопад 2015р. - 78316,00 грн, грудень 2015р. - 70484,00 грн.

Також Позивач готував та подавав на підпис за формою, що встановлена Відповідачем, акти звірки взаєморозрахунків, зокрема, за період червень-жовтень 2015р. які підписані Відповідачем, та акти за листопад-грудень 2015р., які не підписані Відповідачем.

Апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду стосовно неприйняття акту від 28.12.2015р., який був складений та підписаний директором Позивача, головним бухгалтером та секретарем комісії, оскільки вказаний акт був складений в односторонньому порядку, а тому не може бути доказом повернення Відповідачем без підпису розрахунків за листопад-грудень 2015р.

При цьому, як вбачається з розрахунку за листопад 2015р. останній був прийнятий представником Відповідача 28.12.2015р., що підтверджується підписом представника на розрахунку.

Разом з тим, на розрахунку за грудень 2015р. відсутня відмітка Відповідача про прийняття останнього, а доказів направлення його Відповідачу матеріали справи не містять.

Отже, місцевий суд дійшов вірного висновку, що Позивачем не в повному обсязі виконані умови п.2.1.4 договору №68, а тому в частині вимоги про стягнення з Відповідача витрат за грудень 2015р. у сумі 70484,00 грн слід відмовити.

Судом встановлено, що Відповідач за надані послуги у червні 2015р.-вересні 2015р. розрахувався у повному обсязі у сумі 280560,00 грн, за надані послуги у жовтні 2015р. - частково у сумі 5143,03 грн, що підтверджується платіжними дорученнями.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що за Відповідачем утворилась заборгованість за надані Позивачем послуги за жовтень 2015р. у сумі 73900,97 грн (79044,00 грн - 5143,03 грн = 73900,97 грн) та за листопад 2015р. у сумі 78316,00 грн, а всього - 152216,97 грн.

Апеляційний суд не приймає доводи Відповідача, що станом на 28.12.2015р. по програмі пільгового перевезення не було залишку бюджетних асигнувань, а відповідно до п.2 ст.49 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює платежі за дорученням розпорядників бюджетних коштів у разі наявності у розпорядників бюджетних коштів відповідних бюджетних асигнувань з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, довгострокових зобов'язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України.

Згідно з ч.1 ст.96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а ст.525, 526, 530 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

З наведених норм права та умов укладеного між сторонами договору вбачається, що надані у 2015 році послуги підлягали оплаті до кінця цього року, а тому строк виконання зобов'язання настав і Відповідач повинен був розрахуватись із Позивачем за фактично надані послуги не пізніше 31.12.2015р.

Отже, відсутність бюджетного асигнування не є підставою для звільнення від виконання грошового зобов'язання, взятого на себе державою відповідно до чинного законодавства України та будь-який договір незалежно від його правової природи повинен виконуватись (аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 22.03.2017р. №3-77гс17, від 13.10.2009р. у справі №09/209, від 15.05.2012р. у справі №11/446, постанові Вищого господарського суду України від 21.06.2017р. у справі №925/1485/16 та рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005р.).

Крім того, як вірно зазначено місцевим судом, Відповідач вказує на відсутність відповідного фінансування саме у 2016 році, тобто вже після надання послуг Позивачем та виникнення відповідного зобов'язання у Відповідача.

Апеляційний суд не приймає доводи Відповідача, що місцевий суд порушив надані Відповідачу ст.22 Господарського процесуального кодексу України права, оскільки не відклав розгляд справи за клопотанням Відповідача, чим позбавив останнього можливості надати докази на підтвердження відсутності субвенцій з Державного бюджету України для здійснення розрахунків з Позивачем з огляду на наступне.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника сторони спору. Дана правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 07.07.2016р. у справі №910/21819/15.

Крім того, Відповідач не був позбавлений права надати всі необхідні докази протягом часу розгляду справи місцевим судом, зокрема, засобами поштового зв'язку.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції згідно з ст.104 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 21.08.2017р. у справі №911/3175/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 21.08.2017р. у справі №911/3175/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Ю.Л. Власов

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко