Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "07" грудня 2017 р. Справа № 906/882/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Маріщенко Л.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Крижанівський В.В. - адвокат

Подік О.А. - ліквідатор

від відповідача: Христюк І.А. - довіреність від 16.11.2017

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Дочірнього підприємства "Бердич-Буд" Приватного підприємства "Подік" (м. Бердичів Житомирської області)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №11" (м. Житомир)

про визнання договорів купівлі-продажу недійсними

В судовому засіданні 28.11.2017 оголошувалась перерва до 07.12.2017 о 12:30 з викликом сторін.

Позивач звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №11" визнання договорів купівлі-продажу від 10.11.2016 недійсними.( далі -договори)

Позовні вимоги мотивовані тим, що укладені між ДП"Бердич-Буч" ПП" Подік" ( продавець) та ТОВ "Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №11 (покупець) договір купівлі - продажу нежитлової будівлі, загальною площею 911,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Житомирська область, м. Бердичів, вул. Короленка,41/1, та договір купівлі - продажу нежитлового приміщення літера А-2, загальною площею 46,50 кв.м., що знаходиться за адресою: Житомирська область, м. Бердичів, вул. Красіна,3, порушують права та інтереси позивача, посилаючись на те, що відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін спірного правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому такий правочин визнається судом недійсним. Такими обставинами, на думку позивача, є не сплата відповідачем позивачеві коштів за вказаними договорами купівлі - продажу відповідно в сумі 1 010449,20 грн та в сумі 114 669,60 грн, відсутність у позивача ніяких фінансових зобов'язань перед відповідачем на момент укладання вказаних договорів згідно договору фінансової допомоги від 12.05.2016, про що зазначено у п. 3.2 договорів, який може бути, при наявності, фіктивним. Відомостей про таку господарську операцію ні в бухгалтерському, ні в податковому обліках позивача не має. Позивач не передавав відповідачеві нежитлові приміщення за спірними договори.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає повністю та просить відмовити в їх задоволенні.(а.с.106-109).

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог повністю заперечив, з підстав, викладених у відзиві.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторі,з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи10.11.2017 між сторонами у справі було укладено договори купівлі - продажу нерухомого майна (далі - договори).

Вказані договори були підписані повноважними представниками сторін, скріплені їх печатками, нотаріально посвідчені та зареєстровані в реєстрах за №32229 та за №2235 відповідно.

За умовами вказаних договорів позивач ( продавець) передає у власніть відповідача (покупця), а покупець купує (приймає у власність) нежитлові приміщення, а саме: нежитлової будівлі, загальною площею 911,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Житомирська область, м. Бердичів, вул. Короленка,41/1, та нежитлового приміщення літера А-2, загальною площею 46,50 кв.м., що знаходиться за адресою: Житомирська область, м. Бердичів, вул. Красіна,3.

Передання об'єктів продажу здійснюється з моменту укладення договорів, які підписуються повноважними представниками покупця та продавця. (п.2.1)

Право власності на це майно переходить до відповідача з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації даного договору (п.2.3)

Загальна договірна ціна продажу за даними договорами складає відповідно 1 10449,200 грн та 14669,60 грн. (п.3.1).Грошові розрахунки проводяться в рахунок фінансових зобов2язань продавця перед покупцем за договором фінансової позики від 12.05.2016 року.(п.3.2)

Пунктом 5.2 договорів передбачено, що відповідальність за недійсність заяв і свідчень за вказаними договорами позивач (продавець) несе перед відповідачем (покупцем).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за рішеннями приватного нотаріуса від 11.11.2016 внесені записи щодо власника спірних приміщень, а саме:Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №11".(а.с.118,121)

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно і об'єктивно розглянувши всі обставини справи в сукупності, господарський суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 2, 3 статті 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтями 626, 628 Цивільного кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

При цьому, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин, що зазначено в абз. 4 пп. 2.1 п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 р.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно п.3.10 постанови Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі, зокрема, статті 230 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману представника однієї сторони представником другої сторони і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Суд вважає твердження позивача про те, що спірні договори укладені внаслідок введення в оману, є необґрунтованим та безпідставним, оскільки спростовуються наданими сторонами банківськими виписками по руху коштів позивача за період з 01.01.2016 по 31.08.2017, з яких вбачається, що відповідач частково розраховувався з позивачем за нежитлову будівлю згідно договору від 10.11.2016.

З урахуванням вищенаведеного, господарський суд вважає, що твердження позивача на наявність тієї обставини, що оспорювані договори від 10.11.2016 підписано внаслідок введення в оману з боку відповідача, а саме: відсутністю фінансових зобов'язань між сторонами, зокрема, на підставі договору про фінансову допомогу від 12.05.2016, не може вплинути на розрахунки між сторонами, на які погодився позивач.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваних правочинів недійсними, покладається на позивача.

Згідно із ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи встановлені вище судом обставини, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, на день розгляду справи, суд вважає не обґрунтованими вимоги позивача та відмовляє в їх задоволенні.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України, покладається на позивача

Керуючись ст. ст. 4,32-34,49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 18.12.17

Суддя Маріщенко Л.О.

Друк:

1 - у справу,

2,3 - сторонам (рек.)