ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" грудня 2017 р.Справа № 916/2530/17

За позовом: Державного підприємства Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів";

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконтакт МВС";

про визнання недійсним договору оренди

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники:

від позивача: Реу К.П. - довіреність б/н від 13.07.2016р.;

від відповідача: Коваль В.В. - довіреність №9 від 10.07.2017р.;

У судовому засіданні було оголошено перерву відповідно до ст. 77 ГПК України.

Суть спору: Державне підприємство Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів" звернулося до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконтакт МВС", в якій просить суд визнати недійсним договір оренди № 21-10.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що в період з 19.04.2016р. по 26.04.2016р. з приміщення бухгалтерії державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» під час зміни керівництва підприємства було викрадено системний блок та бухгалтерську документацію, у зв'язку з чим було відкрито кримінальне провадження №00003017.

Після призначення нового керівника були вчинені заходи з метою відновлення бухгалтерського обліку та первинних документів підприємства.

Як вказує позивач, на підставі банківських виписок було встановлено, що ТОВ «Будконтакт МВС» здійснює оплату ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» послуг з оренди майна за договорами №26/06, №21/10/14 та №21-10. При цьому, предмети договорів та їх умови жодному із працівників підприємства не відомі, а майно, здане в оренду, в бухгалтерському обліку належним чином не відображено

Водночас, ДП МОУ "Одеський завод будівельних матеріалів" вказує на те, що неодноразові його прохання, адресовані відповідачу, щодо надання документів, які підтверджують наявність у останнього права користування майном, для огляду та їх завірені копії для подальшого використання у бухгалтерському обліку, останнім ігноруються.

Так, ДП МОУ "Одеський завод будівельних матеріалів" зазначає, що на його письмовий запит до Фонду державного майна було отримано відповідь про відсутність на обліку у регіональному відділенні Фонду договорів щодо передачі майна державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» в оренду ТОВ «Будконтакт МВС».

Вказане, на думку позивача, свідчить про передачу державного майна, що перебуває на балансі державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», з порушенням вимог законодавства.

Зазначені обставини, і призвели до звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 23.10.2017р. порушено провадження у справі №916/2530/17 із призначенням до розгляду в засіданні суду 13.11.2017р. Вказаною ухвалою відповідача було зобов'язано надати суду договір оренди №21-10, а також пояснення щодо процедури його укладення з підтверджуючими документами.

В судовому засіданні 13.11.2017р. представник відповідача надав усні пояснення та зазначив, що спірний договір оренди між сторонами не укладався. Відповідач також просив надати йому час для з'ясування існуючих правовідносин сторін.

Враховуючи викладене, у судовому засіданні суду 13.11.2017р. було оголошено перерву до 04.12.2017р.

У судовому засіданні 04.12.2017р. представником відповідача було надано суду копію договору про надання послуг по зберіганню обладнання (а.с.37-39) та копію відповідного акту приймання такого обладнання (а.с.40).

Представником позивача в свою чергу було надано суду копії банківських виписок із зазначенням у призначенні платежу - оплата за оренду (а.с.42-76).

У судовому засіданні 04.12.2017р. для додаткового дослідження доказів оголошено перерву до 11.12.2017р.

В судове засідання 11.12.2017р. з'явився представник позивача, який надав суду клопотання про призначення у справі судової технічної експертизи документу - договору №21/10 на надання послуг по зберіганню обладнання від 21.10.2014р. (а.с.102-103), на вирішення якої просив суд поставити такі питання:

1) Чи нанесений відтиск печатки (штампа) у той час, яким датований документ?

2) Чи виготовлений рукописний текст у той час, яким датований документ?

3) У який період часу був виконаний рукописний текст у наданому документі?

4) Чи в один період часу були виконані рукописні текст та підпис у наданому документі?

5) Чи виготовлено наданий документ шляхом монтажу за допомогою комп'ютерної або копіювально-розмножувальної техніки?

У вказаному клопотанні позивач просить проведення судової експертизи доручити Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз, а також гарантує оплату її вартості.

Позивач, обґрунтовуючи позицію щодо необхідності призначення експертизи, вказує, що, на його думку, надана відповідачем копія договору №21/10 про надання послуг по зберіганню обладнання від 21.10.2014р. та копія акту до нього є підробленими.

Так, зазначає, що відповідно до банківських виписок за останні 3 роки, відповідач жодного разу не здійснював оплату послуг, пов'язаних зі зберіганням обладнання, оскільки в платіжних документах в призначенні платежу зазначено про оплату послуг оренди згідно договору № 21/10, що, на думку позивача, виключає наявність відповідної помилки.

Крім того, стверджує, що відповідно до договору № 09-17/1 про проведення оцінки, крім майна, щодо оренди якого відповідач не заперечує, останнім з метою оренди була замовлена оцінка ще й іншого об'єкта, що належить позивачу.

Таким чином, за думкою позивача, яку ним було оголошено у судовому засіданні 11.12.2017р., в якому здійснювалася технічна фіксація, у випадку встановлення експертизою, що договір зберігання виготовлений в інший час, ніж жовтень 2014р., це буде означати, що існує інший договір №21-10, за яким і здійснювалася оплата.

Представник відповідача заперечував проти задоволення вказаного клопотання.

Суд, розглянувши вищевказане клопотання позивача про призначення у справі судової технічної експертизи, відмовив у його задоволенні з огляду на необґрунтованість клопотання та недоцільність призначення експертизи, оскільки договір, про експертне дослідження якого просить позивач, не є договором, щодо якого заявлені позовні вимоги.

Представник позивача під час розгляду справи по суті в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача в свою чергу заперечував проти задоволення позову, наполягаючи на відсутності договору, який позивач має намір визнати недійсним. Щодо наданих позивачем банківських виписок в якості доказу існування спірного договору, зазначив про те, що призначення платежу „за оренду" стосується договорів №26/06 та № 21/10/14, а договір № 21-10 є договором зберігання.

Крім того зауважив, що договір надання послуг по зберіганню №21/10 як раз стосується майна, яке є предметом договорів №26/06 від 26.06.2014р. та № 21/10/14 від 21.10.2014р., які наразі оспорюються позивачем в рамках інших справ.

З урахуванням з'ясування усіх обставин справи та правових позицій обох сторін, суд вважає за можливе розглянути спір по суті.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, надані в ході розгляду справи, проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку господарський суд дійшов наступних висновків:

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно ст.2 ГПК України, господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Як свідчать матеріали справи, позовні вимоги Державного підприємства Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів" направлені на визнання недійсним договору оренди №21/10 від 21.10.2014р. Їх обґрунтовано, зокрема, тим, що згідно інформації Фонду державного майна встановлено відсутність на обліку у регіональному відділенні Фонду договорів щодо передачі майна державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» в оренду ТОВ «Будконтакт МВС».

Позивач, посилаючись на положення п.4.2 Статуту ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», у відповідності до якого майно підприємства є державною власністю та закріплюється за ним на праві повного господарювання, а також на приписи ч.3 ст. 228 ЦК України, згідно якої у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним, вважає, що спірний договір оренди майна є таким, що має бути визнаним недійсним.

В свою чергу відповідач, заперечуючи проти задоволення заявлених позовних вимог, наполягає на відсутності самого договору оренди № 21/10 від 21.10.2014р.

Натомість вказує на наявність за такими реквізитами іншого договору - договору на надання послуг по зберіганню обладнання (а.с.37-39), що виключає можливість задоволення позову.

Оцінюючи вказані позиції сторін, суд зазначає наступне.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин, що зазначено в абзаці 4 підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

При цьому суд вказує, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про визнання оспорюваного договору оренди недійсним є порушення вказаним правочином прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача.

Так, положеннями статей 202, 203 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 вказаного кодексу закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 92, абзацу 2 частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.10.2014р. між Державним підприємством Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів" (Виконавець) в особі керівника Смертенюка Ігоря Михайловича, діючого на підставі статуту та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будконтакт МВС" (Замовник) в особі директора товариства Клевака А.В. за № 21/10 укладено договір про надання послуг по зберіганню обладнання (а.с.37-39), предметом якого згідно п. 1.1 є надання виконавцем послуг, пов'язаних зі зберіганням обладнання трансформаторних підстанцій, переданих йому на зберігання Замовником.

Згідно п.п. 2.1.1 п. 2.1 вказаного договору, Виконавець зобов'язаний прийняти по акту переданому Замовником майна і розмістити його в придатному для його зберігання місці (приміщенні), забезпечити збереженість майна.

Відповідно до пп. 3.1 п. 3 договору, за надання послуг по зберіганню майна Замовник сплачує Виконавцю грошові кошти в Національній валюті України у відповідності з виставленими рахунками і актами виконаних робіт (надання послуг) щомісячно із розрахунку 2062,50 грн. (без врахування ПДВ) на базовий місяць.

Приписами пп. 4.1 п. 4 вказаного договору сторони погодили, що оплата за послуги, надані Виконавцем Замовнику перераховуються на розрахунковий рахунок Виконавця чи сплачується готівковими грошовими коштами в касу Виконавця щомісячно, згідно виставлених рахунків за фактично надані послуги і понесені витрати на протязі 5 банківських днів з моменту отримання Замовником рахунків.

Пунктом 9.1 встановлено, що договір набирає чинності з 21.10.2014р. і діє до 21.10.2022р., а в частині оплати - до повного виконання сторонами, взятих на себе зобов'язань.

На виконання умов вказаного договору 21.10.2014р. між сторонами було складено акт приймання обладнання (а.с.40), згідно якого Замовник передав, а Виконавець прийняв на зберігання наступне майно:

- по ТП-594; трансформатор ТПІ - 400-100 инв. № 165, електричні мережі по вул. Хімічна, 39 ( протяжність кабелю - 150м.);

- по ТП-4455; трансформатор КПП - 400/10 инв. № 1166, електричні мережі - кабель АА ШВ 3*95;

- по ТП-4517; трансформатор ТМ 630/6 инв. № 5802, щит управління №1, №2, №3, №4, електричні мережі - кабель ААБ3*185;

- по ТП-4800; трансформатор ТМ 630-6/04 инв. № 1163, електричні мережі - кабель АА ШВ 3*95;

- окреме індивідуально визначене майно у вигляді РП „Пестеля" з мережами і шафою на 14 камер; КЛ -6 кВ від камери № 49 ПС „Київська" до РП „Пестеля" (АСБ 63*240, протяжність -2140 м.; траса № 2629); КЛ - 6 кВ від камери № 43 ПС „Київська" до РП „Пестеля" (АСБ 63*185, протяжність -1938 м+632*240, протяжність -202м., траса № 2405), яка знаходиться на території деревообробної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Хімічна, 35.

Отже, вказаний договір за реквізитами, зазначеними позивачем у позові, є договором про надання послуг по зберіганню обладнання.

Таким чином, договір оренди за № 21/10, який позивач просить суд визнати недійсним, відсутній.

Жодних доказів, які могли б спростувати вказаний факт, матеріали справи не містять.

При цьому посилання позивача в якості доказів наявності такого договору на банківські виписки, що підтверджують систематичну сплату за оренду саме договору № 21-10 (а.с.43-75), спростовуються наданими представником відповідача поясненнями щодо дійсного посилання у них на договір № 21-10.

Водночас, як слідує з матеріалів справи, цією ж датою між сторонами за № 21/10/14 було укладено договір оренди іншого, крім нерухомого, окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності.

Між тим суд зазначає, що вказаний договір не є тим договором, який позивач має намір визнати недійсним в рамках справи №916/2530/17, оскільки, як було встановлено судом, такий договір оспорюється в рамках господарської справи №916/2529/17 (суддя Желєзна С.П.).

При цьому суд зауважує, що згідно зі ст. 1 ГПК України, особа має право звернутись до господарського суду з позовом за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Таким чином, право на звернення до господарського суду має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право чи інтерес, і це право чи інтерес порушені відповідачем.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, всупереч положенням вказаної статті, жодним чином не доведено факту існування самого договору оренди № 21-10, і як результат - порушення його прав та інтересів, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позову.

За викладених обставин, позовні вимоги Державного підприємства Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів про визнання недійсним договору оренди № 21-10 від 21.10.2014р. є необґрунтованими, у зв'язку із чим задоволенню не підлягають.

У зв'язку з відмовою в позові, на підставі ст. ст. 44, 49 ГПК України обов'язок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору на відповідача не покладається.

Керуючись ст. ст. 44, 49,75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 18 грудня 2017 р.

Суддя Ю.М. Щавинська