ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2017 р.Справа № 922/3521/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Каюкову Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарма Лайф", м. Львів
до Комунального підприємства охорони здоров'я "Центральна районна аптека № 30", м. Південне
про стягнення коштів у розмірі 679 229,78 грн.
за участю представників:

позивача - Бабанін А.М., за дов. № 1209/17 від 27.10.2017 року

відповідача - не з'явився

за відсутності клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фарма Лайф", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Комунального підприємства охорони здоров'я "Центральна районна аптека № 30", про стягнення 536 035,35 грн. основної заборгованості, 97 509,43 грн. пені, 11 230,41 грн. 3% річних та 34 454,59 грн. інфляційних втрат. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 02/02/15 від 02 лютого 2015 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/3521/17 і призначено її до слухання у судовому засіданні на 30 жовтня 2017 року. 30 жовтня 2017 року, по розгляду даної справи, в зв'язку з відпусткою судді Калініченко Н.В., було оголошено технічну перерву до 13 листопада 2017 року. 13 листопада 2017 року, ухвалою господарського суду Харківської області, відкладено розгляд даної справи до 27 листопада 2017 року. 27 листопада 2017 року, ухвалою господарського суду Харківської області, відкладено розгляд даної справи до 12 грудня 2017 року.

В призначене судове засідання 12 грудня 2017 року з'явився представник позивача, який позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд долучити до матеріалів справи додаткові письмові пояснення з додатками, дані документи судом долучено до матеріалів справи з подальшою реєстрацією в канцелярії суду за вх. № 41442 від 12 грудня 2017 року. Відповідач свого уповноваженого представника в дане судове засідання не направив, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи Витягом з відстеження пересилання поштових відправлень (арк. спр. 103).

Судом перевірено адресу відповідача: згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження юридичної особи відповідача: 62461, Харківська обл., Харківський р-н, м. Південне, вул. Комсомольська, 48, саме на цю адресу судом надсилались процесуальні документи, а позивачем - копія позовної заяви з доданими до неї документами. Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Як визначено у п. п. 3.9. та 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року, розпочинаючи судовий розгляд суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Необхідно мати на увазі, що розгляд справи за відсутності будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про час і місце засідання суду, є безумовною підставою для скасування рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. Так, процесуальні документи у даній справі (ухвала суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи) направлялася всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідних ухвал. Таким чином, суд вважає, що сторони повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, але відповідач не з'явився у засідання суду, водночас судом вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи. Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів. При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обов'язку по доведенню своєї правової позиції. Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

В судовому засіданні 12 грудня 2017 року представник позивача не вияв наміру подавати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування своїх позовних вимог, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

02 лютого 2015 року, між сторонами - позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) було укладено договір № 02/02/15 від 02 лютого 2015 року. Відповідно до п.п. 1.2, 1.3, 1.4 договору, продавець зобов'язується протягом строку дії даного договору поставити і передати у власність покупця лікарські засоби, надалі - товар, в асортименті, кількості та за цінами, визначеними у специфікації та у видаткових накладних, що складаються на кожну партію товару, що поставляється, які є невід'ємною частину договору, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його на умовах, передбачених даним договором. Товар за даним договором постачається окремими партіями у відповідності з видатковими накладними на підставі узгоджених замовлень покупця. Замовлення передається покупцю в будь-якій зрозумілій стороні формі: особисто, електронною поштою, за допомогою факсимільного зв'язку. Продавець зобов'язаний протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту отримання замовлення надати відповідь щодо можливості поставки товару згідно замовлення. Відповідь надається у спосіб, яким було отримане замовником. Товар поставляється продавцем покупцю протягом 3 робочих днів з моменту узгодження сторонами замовлення (п. 2.1 договору). Ціни на товар, який поставляється на умовах даного договору, визначені в гривнях, погоджені сторонами при узгодженні замовлення, та вказуються у видаткових накладних, і включають вартість тари, упаковки, маркування та поставки товару на умовах DDP-склад покупця в м. Харкові, вул. Вишнева, 5 згідно з Міжнародними правилами тлумачення торгових термінів - "Інкотермс", в редакції 2010 року. Загальна сума цього договору визначається на підставі фактично поставленого (переданого у власність покупця) товару та дорівнює сумі всіх виписаних продавцем та підписаних уповноваженою особою покупця видаткових накладних (п.п. 3.1, 3.2 договору). Розрахунки між сторонами за даним договором здійснюються в безготівковій формі шляхом перерахування покупцем грошових коштів на поточний рахунку продавця. Розрахунки за кожну партію товару, що відвантажується у відповідності до замовлення покупця, здійснюється останнім в повному обсязі протягом 30 календарних днів від дати поставки товару. Всі розрахунки за договором здійснюються в національній валюті України (п.п. 4.1, 4.2 договору). Товар вважається переданим продавцем та прийнятим покупцем за кількістю - з моменту підписання сторонами видаткової накладної, за якістю - відповідно до сертифікатів якості товару, наданих продавцем (п. 6.1 договору). У випадку прострочення оплати товару відповідно до умов даного договору, покупець сплачує продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день такого прострочення (п. 9.3 договору). Відповідно до п.п. 10.1, 10.2, 10.3 договору, даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2015 року, але в будь-якому випадку не раніше повного виконання сторонами своїх зобов'язань та проведення остаточних розрахунків між сторонами по даному договору. Після закінчення дії даного договору, якщо сторони продовжують виконувати його умов, договір вважається пролонгованим на наступний рік з щорічною пролонгацією. Кожна із сторін вправі відмовитися від даного договору, виконавши всі раніше прийняті на себе зобов'язання, письмово повідомивши іншу сторону не менш, ніж за 30 календарних днів до дати розірвання даного договору.

Як вказує позивач у позовній заяві, на виконання умов даного договору позивачем передано, а відповідачем отримано товар на загальну суму 551 055,35 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними: № РНк-003968 від 18 жовтня 2016 року на суму 80 892,00 грн.; № РНк-004270 від 03 листопада 2016 року на суму 42 372,00 грн.; № РНк-004322 від 08 листопада 2016 року на суму 38 306,00 грн.; № РНк-004534 від 17 листопада 2016 року на суму 20 330,00 грн.; № РНк-004890 від 12 грудня 2016 року; № РНк-005009 від 19 грудня 2016 року; № РНк-000025 від 04 січня 2017 року на суму 74 953,50 грн.; № РНк-000205 від 19 січня 2017 року на суму 45 277,05 грн.; РНк-000245 від 24 січня 2017 року на суму 64 735,00 грн.; РНк-000687 від 23 лютого 2017 року на суму 58 422,00 грн.; № РНк-000593 від 16 лютого 2017 року, однак, в порушення умов договору, відповідач не сплатив вартість отриманого товару у розмірі 536 035,35 грн., що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду. Крім того, представник позивача під час судового засідання 12 грудня 2017 року зазначав, що між сторонами не існує інших правовідносин, крім даного договору, а передача/отримання товару здійснювалось за допомогою поштової служби "Нова пошта", про що, зокрема, свідчать експрес накладні № 59 0002 3816 6581 від 16 лютого та № 59 0002 3978 4104 від 23 лютого 2017 року та Витяг з відстеження пересилання відправлень.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. В розумінні статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). До частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, - господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Водночас, статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтєю 694 ЦК України встановлено особливості продажу товару в кредит. Договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу; товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу. Зміна ціни на товар, проданий в кредит, не є підставою для проведення перерахунку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, дослідивши умови договору № 02/02/15 від 02 лютого 2015 року, суд вважає, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором поставки та до якого повинні застосовуватись положення Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов'язання, а також положення параграфу 1, 3 глави 54 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 526 ЦК України та ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (ч. 2 ст. 193 ГК України).

Враховуючи вище викладене, беручи до уваги порушення відповідачем умов договору № 02/02/15 від 02 лютого 2015 року в частині сплатити вартості товару своєчасно та в повному обсязі, у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за отриманий товар, яка, з урахуванням оплат становить 536 035,35 грн. З огляду на вище викладене, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 536 035,35 грн. заборгованості за договором № 02/02/15 від 02 лютого 2015 року є обґрунтованими, підтверджуються наданими суду доказами та підлягають задоволенню.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 97 509,43 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Стаття 549 Цивільного кодексу України визначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. В силу ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Пунктом 9.3 договору № 02/02/15 від 02 лютого 2017 року передбачено відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем пені, враховуючи п. 9.3 договору, приписи ст. 232 ГК України та ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", суд встановив, що позивачем при здійсненні нарахування пені не враховано вимоги ст. 253 Цивільного кодексу України (невірно визначено початок перебігу строку прострочення відповідача та проведено нарахування на останній день, наданий відповідачеві для виконання свого грошового зобов'язання), отже, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 96 943,36 грн. пені є обґрунтованими та такими, що задовольняються судом. В решті позову в частині стягнення пені у розмірі 566,07 грн. суд відмовляє, як в безпідставно заявленій та необґрунтованій.

Розглянувши частину позовних вимог про стягнення з відповідача 11 230,41 грн. 3% річних та 34 454,59 грн. інфляційних втрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. В пунктах 3.1, 4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з метою однакового та правильного розгляду господарськими судами справ зі спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, Вищій господарський суд України визначив, що: інфляційні нарахування на суму бору, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційні процесів за весь час прострочення в їх сплаті; сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Суд зазначає, що право нарахування 3% річних та інфляційних втрат виникає у кредитора з наступного дня, після спливу кінцевого терміну виконання зобов'язань.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши зроблений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних, суд приходить до висновку, що наданий позивачем розрахунок в частині нарахування 3% річних та інфляційних зроблений невірно, внаслідок невірного визначення строку на оплату вартості поставленого товару, з огляду на що й невірно визначено початок періоду прострочення відповідача (сплив терміну оплати), водночас, вказана помилка не призвела до невірного обрахунку інфляційних втрат за вірними періодами. За підсумками викладеного вище, суд визнав позовні вимоги у розмірі 11 171,41 грн. 3% річних та 34 454,59 грн. інфляційних втрат обґрунтованими, доведеними матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню. В частині вимог про стягнення з відповідача 59 грн. 3% річних суд відмовляє, як в безпідставно заявленій через невірно визначений початок строку прострочення відповідача.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору у розмірі 10 179,08 грн. покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 33-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства охорони здоров'я "Центральна районна аптека № 30" (62461, Харківська обл., м. Південне, вул. Комсомольська, 48, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарма Лайф" (79040, м. Львів, вул. Данила Апостола, 2, ) 536 035,35 грн. основної заборгованості, 11 171,41 грн. 3% річних, 34 454,59 грн. інфляційних втрат, 96 943,36 грн. пені та 10 179,08 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 18.12.2017 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/3521/17