ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14.12.2017 Справа № 905/2643/17

Господарський суд Донецької області у складі судді Левшиної Я.О., при секретарі судового засідання Конько В.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою: Фізичної особи-підприємця Пожидаєва Олександра Анатолійовича, м.Мирноград, Донецька область

до відповідача: Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська", м. Родинське, м.Покровськ, Донецька область

про стягнення основного боргу в розмірі 200382,00грн., 3% річних у розмірі 8964,90 грн., інфляційних втрат у розмірі 35835,36грн.

За участю представників сторін:

від позивача: ФОП Пожидаєв О.А. (паспорт НОМЕР_1), адвокат Скобліков С.О. (свідоцтво №3996 від 03.08.2011);

від відповідача: не з'явився.

Відповідно до вимог ст.ст.4-4, 81 ГПК України судовий розгляд здійснювався з фіксацією у протоколі судового засідання.

У судовому засідання 14.12.2017 суд виходив до нарадчої кімнати для прийняття рішення.

СУТЬ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Пожидаєв Олександр Анатолйович, м. Мирноград, Донецька область звернувся до господарського суду Донецької області із позовом до Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська", м. Родинське, м.Покровськ, Донецька область про стягнення основного боргу в розмірі 200382,00грн., 3% річних у розмірі 8964,90 грн., інфляційних втрат у розмірі 35835,36грн.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, позовну заяву призначено до розгляду судді Левшиній Я.О.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором постачання №09/12-10 від 09.12.2015 з оплати поставленої продукції, внаслідок чого утворилась стягувана заборгованість та виникли підстави для нарахування 3 % річних та інфляційних нарахувань.

Нормативно позивач обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на ст. ст. 1, 2, 4-1, 12, 13, 15, 44, 49, 54 Господарського процесуального кодексу України, ст. ст. 526, 530, 538, 610, 625, 692, 693, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 218, 220, 229, 265 Господарського кодексу України.

На підтвердження вказаних обставин, позивач надав наступні документи (у копіях): договір постачання №09/12-10 від 09.12.2015; специфікації; рахунки №60 від 21.04.2016, №70 від 21.04.2016; накладні від 15.09.2016; акти прийому-передачі; акт звірки взаєморозрахунків; претензія №1 від 11.09.2017; банківські виписки;право установчі документи.

Під час розгляду справи позивачем були надані додаткові документи для долучення до матеріалів справи: акт звірки складений станом на 29.11.2017; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №3996; договір про надання правової допомоги від 05.12.2017; довідку на підтвердження відсутності в господарських судах України або іншому органі, який в межах своєї компетенції вирішує спори, справи з даного спору та відсутності рішення цих органів з такого спору.

04.12.2017 на адресу суду від позивача надійшли оригінали документів додані до позовної заяви, для огляду у судовому засіданні.

14.12.2017 представник позивача надав письмові пояснення, в яких зазначив, що згідно рахунку №60 від 21.04.2016 оплата відповідачем здійснювалась вперше 21.04.2016 на суму 150000,00грн., залишок за рахунком №60 сплачено відповідачем пізніше в розмірі 50000,00грн. на рахунок позивача на підставі рахунку №88 від 18.05.2016, складеного на вимогу відповідача, який є складовою частиною рахунку №60.

Представники позивача у судове засідання 14.12.2017 з'явились, підтримали позовні вимоги, у судовому засіданні надали додаткові документи, для долучення до матеріалів справи.

Відповідач у судове засідання 14.12.2017 не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом своєчасного надсилання ухвали за адресою місцезнаходження, визначеною за матеріалами справи.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011р. особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідачу було надано достатньо часу для формування і доведення до відома суду своєї позиції по суті заявлених вимог з наданням підтверджуючих доказів (у разі наявності), а встановлення правової визначеності довкола заявлених вимог не може перебувати у залежності від бажання відповідача здійснювати свої процесуальні права.

Суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а окремі ненадані відповідачем документи та неявка сторін у світлі приписів ст.ст. 4-3, 22, 33, 77 Господарського процесуального кодексу України, не вливають на таку кваліфікацію та не є підставою для відкладання розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

09.12.2015 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладений договір постачання №09/12-10 (далі договір), згідно п. 1.1 якого, постачальник зобов'язався передати у власність покупцю обумовлену у договорі продукцію, а покупець зобов'язався прийняти цю продукцію й оплатити її на умовах, обумовлених у цьому договорі.

Предметом поставки продукція - комп'ютерна та орг. техніка та комплектуючі до неї (п. 1.2 договору).

Відповідно до пп. 3.1, 3.3 договору, постачання продукції здійснюється в термін та на умовах зазначених в специфікації на кожну окрему партію продукції. Право власності на продукцію переходить до покупця з моменту поставки відповідної партії продукції, що оформляється видатковою накладною або актом прийому-здачі продукції.

Форма оплати за цим договором - перерахування коштів на поточний рахунок постачальника. Термін оплати за цим договором - 100% передплата, якщо інше не визначено в специфікації на кожну партію продукції (пп. 3.4, 3.5 договору).

За умовами пункту 7.8 договору, даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2016.

Сторони підписали специфікації до договору постачання №09/12-10 від 09.12.2015, в яких узгодили найменування, кількість, ціну, загальну вартість продукції.

На виконання умов договору, позивач поставив продукцію відповідачу на суму 400382,00грн., що підтверджується накладними та актами прийому - передачі, які наявні в матеріалах справи.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов'язків з оплати поставленої продукції позивач звернувся до відповідача з претензією №1 про сплату заборгованості, 3% річних та інфляційних нарахувань, яку останній залишив без задоволення.

У зв'язку з викладеним, позивач звернувся до господарського суду з розглядуваним позовом.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим (ст.43 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного позову полягає у примусовому спонуканні відповідача до виконання грошових зобов'язань за договором поставки №09/12-10 від 09.12.2015, та стягненні 3% річних, інфляційних нарахувань.

Враховуючи статус сторін, характер правовідносин між учасниками договору, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами укладеного договору поставки №09/12-10 від 09.12.2015.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору, кореспондуючі права та обов'язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки.

Як встановлено ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за поставлену продукцію покупець зобов'язаний сплатити постачальнику певну грошову суму. В силу приписів ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 2 ст.712 Цивільного кодексу України до правовідносин постачання застосовуються норми Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, які (ст.655, ч.1 ст.691) також передбачають обов'язок покупця сплатити за придбаний товар певну суму грошових коштів.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між позивачем та відповідачем договір поставки №09/12-10 від 09.12.2015 є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобов'язань, визначених його умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1, 2 ст. 692 цього Кодексу визначено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару.

Як було встановлено судом, сторони визначили в п. 3.5 договору, що оплата здійснюється шляхом 100% передплати, якщо інше не визначено в специфікації на кожну партію продукції.

Приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України за загальним правилом зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Дослідивши надані позивачем докази, судом встановлено, що за спірними накладними позивачем було поставлено відповідачу товар на суму 400382,00грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи накладними та актами прийому-передачі товару на яких міститься відмітка про отримання товару 15.09.2016 та 18.10.2016.

Факт отримання товару відповідачем під час розгляду справи не спростовано.

Відповідач своє зобов'язання з оплати поставленого товару за спірними накладними виконав частково, сплативши 200000,00грн., що підтверджується банківськими виписками, наявними в матеріалах справи. Решта боргу за спірними накладними в сумі 200382,00грн. залишилась несплаченою.

Таке неналежне виконання грошових зобов'язань кваліфікується судом як їх порушення у розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України, а сам відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання у розумінні ч. 1 ст. 612 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник у разі прострочення виконання грошового зобов'язання має на вимогу кредитора сплатити заборгованість.

Таким чином, відповідач не мав жодних правових підстав для ухилення від виконання обов'язків з оплати поставленої продукції, оскільки зі змісту наявних документів вбачається, що вона була отримана останнім.

З огляду на дані норми права та встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 200382,00грн.

Позивачем нараховані та заявлені до стягнення 3% річних в розмірі 8964,90грн., інфляційні нарахування в розмірі 35835,36грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд враховує, що в договорі сторони встановили строк та порядок оплати за товар, а саме - 100% передплата, якщо інше не визначено в специфікації на кожну партію продукції.

Оскільки, позивач поставив товар без попередньої оплати, суд враховує положення ст. 692 Цивільного кодексу України та вважає, що право вимоги за спірними накладними б/н від 15.09.2016 та актами прийому-передачі товару виникло 17.09.2016 та 20.10.2016 відповідно.

Перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань, правові підстави, порядок їх нарахування, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог в частині заявлених до стягнення 3% річних та стягнення з відповідача 8228,74грн. та 236217,36грн. відповідно.

Часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних, обумовлено тим, що позивачем невірно встановлена початкова дата виникнення заборгованості, з урахуванням приписів ст. 253 Цивільного кодексу України.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Пожидаєва Олександра Анатолійовича, м.Мирноград, Донецька область до Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська", м. Родинське, м.Покровськ, Донецька область про стягнення основного боргу в розмірі 200382,00грн., 3% річних у розмірі 8964,90 грн., інфляційних втрат у розмірі 35835,36грн. задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська" (85310, Донецька область, м. Покровськ, м. Родинське, вул. Перемоги, буд. 9, ) на користь Фізичної особи-підприємця Пожидаєва Олександра Анатолійовича (85322, АДРЕСА_1, ІНН НОМЕР_2) заборгованість у розмірі 200382,00грн., 3 % річних у розмірі 8228,74грн.,інфляційні втрати в розмірі 35835,36, витрати з оплати судового збору у розмірі 3666,70грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позовних вимог в частині стягнення 3% річних в розмірі 736,16грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

У судовому засіданні 14.12.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 15.12.2017.

Суддя Я.О. Левшина