ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

14 грудня 2017 р. Справа № 902/1030/17

Господарський суд Вінницької області в складі головуючої судді Нешик О.С., при секретарі судового засідання Німенко О.І. розглянувши матеріали справи

за позовом фермерське господарство "Україна", с.Стара Прилука Липовецького району Вінницької області

до публічного акціонерне товариство "Сільськогосподарське підприємство "Турбівське", смт Турбів Липовецького району Вінницької області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - громадянина ОСОБА_1, смт Турбів Липовецького району Вінницької області

про стягнення 4539,39 грн заборгованості згідно договору оренди

представники сторін та третя особа в судове засідання не з'явились

ВСТАНОВИВ :

Фермерське господарство "Україна" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом до публічного акціонерне товариства "Сільськогосподарське підприємство "Турбівське" про стягнення 4539,39 грн заборгованості згідно договору оренди від 29.01.2009.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач посилається на те, що "... 25.12.2013 між громадянином ОСОБА_1 та фермерським господарством "Україна" укладено договір про віступлення права вимоги відповідно до умов якого ОСОБА_1 передає, а ФГ "Україна" прийняв на себе право вимоги боргу та стає кредитором за договором оренди землі від 29.01.2009 за №909/1, укладеного між ОСОБА_1 та САТ "Турбівське".

28.04.2014 позивач направив САТ "Турбівське" повідомлення за №292 про укладення договору відступлення права вимоги, яке отримано останнім 14.05.2014. Однак, до теперішнього часу САТ "Турбівське" не провело розрахунків з позивачем, в результаті чого за ним рахується заборгованість в розмірі 1880 грн. Невиконання зобовязань за договором є підставою для нарахування та стягнення штрафних санкцій.

Згідно пояснень ОСОБА_1, орендна плата йому орендарем по вищезазначеному договору оренди землі за період 2013 року не сплачувалась."

Ухвалою суду від 22.11.2017 за вказаним позовом порушено провадження у справі №902/1030/17 з призначенням до розгляду в судовому засіданні на 14.12.2017. Даною ухвалою залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - громадянина ОСОБА_1 та зобов'язано сторін надати докази необхідні для вирішення спору.

На визначену судом дату (14.12.2017) представники сторін та третя особа в судове засідання не з'явились.

При цьому, сторони та третя особа про місце та час слухання розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними у справі матеріалами, зокрема, підписом уповноважених осіб на рекомендованих повідомленнях про вручення поштових відправлень: ФГ "Україна" - №103, ПАТ "Сільськогосподарське підприємство "Турбівське" - №146 та третьою особою на стороні позивача ОСОБА_1 - №154.

Також про обізнаність позивача про розгляд даної справи свідчить подана до суду 13.12.2017 заява №933 від 13.12.2017 "про перенесення розгляду справи на іншу дату", мотивована тим, що представник позивача ОСОБА_2 не може з'явитись до суду на вказану дату з огляду на погіршення стану здоров'я останнього.

Дослідивши заява позивача №933 від 13.12.2017 "про перенесення розгляду справи на іншу дату", суд зазначає наступне.

У пункті 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 зазначено, що господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Позивач не забезпечив явки уповноваженого представника на визначену дату в судове засідання, а причини неявки, вказані в заяві, не є поважними з огляду на зміст п.3.9.2 Постанови, оскільки останній не позбавлений був можливості забезпечити явку в засідання іншого представника, що є підставою для відмови в задоволенні клопотання.

Разом з цим, ухвала суду про порушення провадження у справі своєчасно направлялась на адресу позивача рекомендованою поштою з повідомленням про вручення поштового відправлення. Неможливість одного представника юридичної особи з якихось причин взяти участь в судовому засіданні не позбавляє юридичну особу прав та можливості доручити представництво своїх інтересів іншій особі, яка зможе бути присутньою в судовому засіданні. Натомість позивач своїм правом на участь в судовому процесі не скористався, доказів в обґрунтування поважності причин неучасті в розгляді справи не представив.

До того ж за приписами чинного Господарського процесуального кодексу України, підставою для відкладення є не відсутність представника сторони, а саме неможливість вирішити спір у судовому засіданні, тобто відкладення справи є правом, а не обовязком суду.

Також судом враховано, що у відповідності до ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Також, про обізнаність розгляду справи третьою особою свідчить подане останнім до суду 11.12.2017 письмове пояснення по суті спору.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення учасників судового процесу належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останніх в дане судове засідання для реалізації ними прав на судовий захист своїх прав та інтересів.

Беручи до уваги той факт, що неявка в засідання суду сторін або їх представників, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Суд, оцінивши наявні у справі докази, на засадах всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, встановив наступне.

Із наявних матеріалів справи вбачається, що 29.01.2009 між громадянином ОСОБА_1 (за договором орендодавець) та САТ "Турбівське" (правонаступником якого є ПАТ "СП "Турбівське") (за договором орендар) укладено договір оренди землі №909/1 (а.с.17-18), за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне володіння і користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 2,7412 га, строком на 5 (пять) років, зі сплатою орендної плати в розмірі 1185,07 грн за рік.

Договір зареєстрований у Липовецькому районному відділ Держкомзему, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис 20.12.2009 за № 40.

За актом приймання-передачі об'єкта оренди. Орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду обумовлену договором оренди землі №909/1 від 29.01.2009 земельну ділянку загальною площею 2,7412 га на території Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

25.12.2013 між громадянином ОСОБА_1 (за договором - цедент, первісний кредитор) та фермерським господарством "Україна" (за договором - цесіонарій, новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги, за яким первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором оренди землі №909/1 від 29.01.2009 (основний договір), укладеним між первісним кредитором та САТ "Турбівське" (надалі договір) (а.с.16).

За цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання зобовязань щодо орендної плати за основним договором (п. 1.2. договору).

За відступленням права вимоги за цим договором новий кредитор проводить розрахунки з первісним кредитором в строк до 25.03.2014 у грошовій або натуральній формі в сумі 1880,00 грн (п. 2.1. договору).

Первісний кредитор зобовязується передрати новому кредитору всі документи, які засвідчують права, що передаються за цим договором, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (п. 3.1. договору).

Новий кредитор зобовязується сповістити боржника про відступлення права вимоги за цим договором шляхом поштового надсилання боржнику копії цього договору (п. 3.2. договору).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором (п. 5.1. договору).

Відповідно до повідомлення №292 від 28.04.2014 (а.с.19) ФГ "Україна" повідомило САТ "Турбівське" про укладення 25.12.2013 ОСОБА_1 договору про відступлення права вимоги за договором оренди землі №909/1 від 29.01.2009.

Дане повідомлення і договір були вручені боржнику 14.05.2014, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за №029 разом з описом вкладу у цінний лист з відбитком круглої печатки "Укрпошта".

За видатковим касовим ордером від 04.02.2014 (а.с.20) ФГ "Україна" провело розрахунки з ОСОБА_1 на суму 1880,00 грн. При цьому в графі "підстава" зазначеного видаткового касового ордера вказано: рукописним текстом "відповідно до договору про відступлення права вимоги від 25.12.2013".

Як вбачається з матеріалів справи позивач звертався до відповідача з претензією №111 від 15.02.2017 (а.с.21), в якій ставив перед відповідачем вимогу сплатити заборгованість в розмірі 1880,00 грн у строк до 10 березня поточного року.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем зобов'язання за договором не виконані.

Проаналізувавши чинне законодавство, що регулює правовідносини, які склалися між сторонами, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються, зокрема, Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Законом України "Про оренду землі".

Нормами статті 1 Закону України "Про оренду землі", ст.93 ЗК України визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнута згода.

В силу статті 21 Закону України "Про оренду землі" розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Статтею 2 Закону України "Про оренду землі" визначені правові засади оренди землі і встановлено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Правовідносини оренди землі є одним з видів цивільних правовідносин і підлягають регулюванню Цивільним Кодексом України і актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначалось вище, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач, посилається на договір про відступлення права вимоги до САТ "Турбівське" за договором оренди землі №909/1, який було укладено 29.01.2009 між громадянином ОСОБА_1 та САТ "Турбівське".

Пунктом 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" №6 від 17.05.2011 визначено, що з урахуванням положень статті 3 ЗК України правове регулювання відносин, пов'язаних з орендою земельних ділянок, здійснюється спеціальним земельним законодавством, а договір оренди землі не є тотожним зобов'язанням найму, визначеним у ЦК України.

Відповідно до ст.2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом, як це передбачено ст. 93 ЗК України.

Так, ст.24 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що саме орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Натомість, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в розумінні ч.2 ст.34 ГПК України щодо заміни орендодавця за договором оренди земельної ділянки №909/1 від 29.01.2009.

Разом з цим, в силу статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 статті 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до статті 6 ЗУ "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Також статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що договір про відступлення права вимоги від 20.02.2014 не зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації договору оренди землі.

Відтак, договір про відступлення права вимоги від 25.12.2013, укладений між громадянином ОСОБА_1 та ФГ "Україна", не є вчиненим, а тому даний договір не створює жодних юридичних наслідків, на чому наголошено у постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009.

Згідно з положеннями ст.21 ГПК України позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

З наведених правових норм випливає, що у позивача відсутнє право вимагати від відповідача сплати заборгованості по орендній платі за договором оренди, оскільки громадянин ОСОБА_1 не передавав це право позивачу в порядку, встановленому чинним законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України № 17/5026/1968/2012 від 26.06.2013.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Обов'язковою умовою для звернення будь-якої особи до господарського суду є наявність порушення прав чи охоронюваних законом інтересів цієї особи. Наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого вищевказаними нормами. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

З огляду на зазначене вище, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 1880,00 грн основного боргу задоволенню не підлягають.

Одночасно з цим, позовні вимоги про стягнення з відповідача трьох відсотків річних в сумі 220,19 грн та штрафних санкцій у вигляді подвійної облікової ставки НБУ в сумі 2439,20 грн також не підлягає задоволенню, оскільки стягнення відсотків річних та штрафних санкцій є похідним від стягнення суми основного боргу, у позові про стягнення якого судом відмовлено.

За таких обставин, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених вимог.

Відповідно до ст. 33 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

У процесі розгляду справи не виявлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

За викладеного, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, з'ясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

За правилами ст.49 ГПК України судовий збір підлягає покладенню на позивача.

Керуючись ст.ст.43, 33, 43, 49, 82, 84, 85, 115 Господарського процесуального кодексу України, -

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити.

2. Копію рішення направити сторонам та третій особі рекомендованими листами з повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Повне рішення складено 20 грудня 2017 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу - ФГ "Україна" (Вінницька область, Липовецький район, с.Стара Прилука, вул.Островського,29);

3 - відповідачу - ПАТ "Сільськогосподарське підприємство "Тиврівське" (22513, Вінницька область, Липовецький район, смт Турбів, вул.Миру,147);

4 - третій особі - ОСОБА_1 (АДРЕСА_1).