РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2017Справа №910/17952/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діп Таун»

До Фізичної особи-підприємця Олійника Володимира Анатолійовича

Про стягнення 117 277,77 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Винокуров А.С.

Від відповідача: Сайко Ю.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Діп Таун» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Олійника Володимира Анатолійовича (далі - відповідач) про стягнення 258 417,47 грн., з яких: 165 962,47 грн. плати за користування чужими грошовими коштами в порядку ст. 536 ЦК України, 165 962,47 грн. інфляційних втрат та 18 450,00 грн. 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.17. порушено провадження у справі № 910/17952/17 та призначено її до розгляду на 14.11.17.

За результатами судового засідання 14.11.17. розгляд справи відкладено на 07.12.17., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

06.12.17. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві, та викладено клопотання про застосування строку позовної давності до пред'явлених позивачем вимог.

07.12.17. позивачем через відділ діловодства суду подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 07.12.17. оголошено перерву до 14.12.17.

13.12.17. позивачем через відділ діловодства суду подано письмові заперечення на відзив відповідача.

В судовому засіданні 14.12.17. позивачем підтримано подану ним 14.12.17. через відділ діловодства суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої Товариство з обмеженою відповідальністю «Діп Таун» просить суд стягнути з відповідача на свою користь 117 277,77 грн., з яких: 5 885,12 грн. плати за користування чужими грошовими коштами в порядку ст. 536 ЦК України, 100 850,40 грн. інфляційних втрат та 10 542,25 грн. 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Вказану заяву про зменшення розміру позовних вимог прийнято господарським судом, отже має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

В судовому засіданні 14.12.17. позивачем підтримано свої позовні вимоги з врахуванням заяви про зменшення.

Відповідач в судовому засіданні 14.12.17. проти позову заперечував.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/17952/17.

В судовому засіданні 14.12.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.13. у справі № 910/3245/13 (яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.10.13. та набрало законної сили) стягнуто з Фізичної особи-підприємця Олійник Володимира Анатолійовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Діп Таун" 205 000,00 грн. суми боргу та 4100,00 грн. судового збору.

Обставини, встановлені у справі № 910/3245/13, суд під час провадження у даній справі вважає такими, що відповідно до приписів ст. 35 ГПК України не підлягають повторному доказуванню.

Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Даний принцип тісно пов'язаний з приписами ч. 3 ст. 35 ГПК України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Оскільки, на момент розгляду даної справи набрало законної сили та діє рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.13. у справі № 910/3245/13 (яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.10.13.), то встановлені ними факти мають обов'язкову силу для вирішення даної справи.

Зазначеними рішеннями встановлено наступне.

Договір про надання послуг №07-10 від 01.07.2010р. не є укладеним та не може вважатися підставою для виникнення господарських зобов'язань сторін.

Судом встановлено, що позивачем 13.07.2010р. перераховано відповідачу 205 000,00 грн. з призначенням платежу "оплата за послуги згідно Договору №07-10 від 01.07.2010р." , що підтверджується банківською випискою, засвідченою Печерською філією Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", копію якої долучено до матеріалів справи.

Доказів надання відповідачем позивачу послуг по встановленню та обслуговуванню 17 платіжних терміналів відповідачем суду не надано.

За таких підстав, оскільки Договір про надання послуг №07-10 від 01.07.2010р. є неукладеним, а відповідачем не доведено правомірність утримання спірних коштів, суд приходить до висновку, що підстава отримання відповідачем перерахованих позивачем грошових коштів у розмірі 205 000,00 грн. відсутня.

Згідно з ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З огляду на те, що обов'язок повернути позивачу безпідставно отримані грошові кошти виникає у відповідача з моменту безпідставного збагачення набувача незалежно від того, знав він чи міг знати про безпідставність набуття майна, в силу норм ст.1212 ЦК України, грошові кошти в розмірі 205 000,00 грн. отримані відповідачем підлягають поверненню відповідачу, у зв'язку з чим, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 205 000,00 грн. обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача плати за користування чужими грошовими коштами в порядку ст. 536 ЦК України, інфляційних втрат та 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України в зв'язку з тим, що відповідачем не повернуто позивачу безпідставно отримані грошові кошти.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Разом з тим, згідно з п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.13. у справі № 910/3245/13 стягнуто з Фізичної особи-підприємця Олійник Володимира Анатолійовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Діп Таун" 205 000,00 грн. суми боргу на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, обов'язок Фізичної особи-підприємця Олійника Володимира Анатолійовича сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виник.

При цьому присудження рішенням суду до стягнення безпідставно отриманих коштів не змінює правову природу зобов'язання (правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 17.10.17. у справі № 910/11965/16).

З огляду на вказане суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення 100 850,40 грн. інфляційних втрат та 10 542,25 грн. 3% річних.

Положеннями ст. 536 ЦК України унормовано, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання (п. п. 6.1, 6.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Згідно зі ст.8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Однак, спірні правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем у справі, на противагу твердженням позивача, не є подібними з відносинами позики, які регулюються положеннями параграфу 1 глави 71 ЦК України, відповідно до ст.1048 якого позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку.

За відсутності укладеного між сторонами договору, розмір процентів за користування чужими коштами договором не встановлено.

Сторонами не узгоджено у визначений законом спосіб нарахування певного розміру відсотків в порядку статті 536 Цивільного кодексу України.

З огляду на вказане позовні вимоги в частині стягнення 5 885,12 грн. плати за користування чужими грошовими коштами задоволенню не підлягають.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не прийняті судом до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Проте, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідача.

Враховуючи все викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо застосування позовної давності, суд відзначає, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.13.).

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в позові повністю, позовна давність застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.12.17.

Суддя Т.М. Ващенко