ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2017 р. Справа № 922/1956/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О. В., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Фоміна В. О.

при секретарі Курченко В.А.

за участю представників:

позивача - Гура О.В. (довіреність б/н від 04.09.2017)

відповідача - Мухітдінов Р.Д. (адвокат; договір про надання правової допомоги №000036 від 01.09.2017),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №2874 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2017 у справі № 922/1956/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-ГСМ", м. Харків,

до Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України", с. Гонтарівка Вовчанського району Харківської області,

про стягнення 1000000,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ "Агро-ГСМ" звернулося до господарського суду Харківської області із позовом до ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу в розмірі 664114,05 грн. та 335885,95 грн. плати за користування чужими грошовими коштами за договором від 28.05.2015 №АГ-173/У.

Рішенням господарського суду Харківської області від 10.08.2017 (суддя Бринцев О.В.) позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу за договором поставки №Аг-173/У від 28.05.2015 в розмірі 664114,05 грн., плату за користування чужими грошовими коштами в розмірі 266180,54 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 13954,42 грн. В частині стягнення плати за користування чужими грошовими коштами в розмірі 69705,41 грн. - відмовлено.

Відповідач із рішенням не погодився, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апелянт із посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 12.12.2011 у справі №3-132гс14, зазначає, що сторони в договорі від 28.05.2015 №АГ-173/У визначили саме пеню, а не проценти за користування грошовими коштами, тому проценти за користування грошовими коштами не можуть бути стягнуті з відповідача у більшому розмірі, ніж передбачено Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" ст.343 ГК України однак позивачем не заявлялася до стягнення пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, позовна заява також не містить жодного розрахунку та документального його підтвердження, тому перерахунок нарахування позивачем відсотків за користування чужими грошовими коштами, здійснений місцевим господарським судом, та часткове задоволення позовних вимог, на думку відповідача, є неправомірним.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 29.09.2017 вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено її розгляд на 09.11.2017, запропоновано учасникам процесу надати суду апеляційної інстанції: відповідачу - письмові пояснення з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження фактів, викладених в апеляційній скарзі; позивачу - відзив на апеляційну скаргу з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження своїх заперечень.

07.11.2017 позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що місцевим господарським судом правомірно стягнуто на користь ТОВ "Агро-ГСМ" 664114,05 грн. основного боргу та 266180,54 грн. плати за користування чужими грошовими коштами за договором від 28.05.2015 №АГ-173/У, водночас позивач вказує на те, що, на його думку, сума 266180,54 грн. за своєю правовою природою є не пенею (як зазначив суд першої інстанції), а саме процентами за користування чужими грошовими коштами.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 09.11.2017 розгляд справи було відкладено на 23.11.2017. Запропоновано учасникам процесу надати суду: позивачу - мотивовані пояснення з урахуванням питань, що були предметом розгляду в судовому засіданні, зокрема, обґрунтований розрахунок суми боргу із зазначенням дат і сум кожної з поставок (з урахуванням подальшого повернення частини товару) та здійснення оплат за весь період, правове обґрунтування та розрахунок суми процентів (пені); відповідачу - обґрунтування заперечень щодо стягнення суми основного боргу в заявленому позивачем розмірі, докази наявності або відсутності у ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" заборгованості за договором від 28.05.2015 №АГ-173/У.

21.11.2017 позивачем надано пояснення, відповідно до яких на виконання умов договору з 29.05.2015 по 22.09.2016 ТОВ "Агро-ГСМ" здійснило 12 поставок товару на загальну суму 3103123,00 грн., однак ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" лише частково розрахувався за поставлений товар на загальну суму 2439008,95 грн. (що підтверджується доданими позивачем до пояснень копіями видаткових накладних та банківських виписок). Позивач також зазначає, що плата за користування чужими грошовими коштами у розмірі 266180,54 правомірно стягнута судом першої інстанції з відповідача, однак вважає, що за своєю правовою природою вона є не неустойкою, а саме процентами за користування чужими грошовими коштами, що мають компенсаційний характер та становлять частину боргу. Позивач просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У судовому засіданні 23.11.2017, в яке з'явилися представники обох сторін, представником відповідача було зазначено про визнання ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" суми основного боргу 664114,05 грн. Водночас, відповідач заперечував проти розміру здійснених позивачем та судом першої інстанції нарахувань на вказану суму. За узгодженим клопотанням сторін (а.с.212) у судовому засіданні 23.11.2017 було продовжено строк розгляду апеляційної скарги та оголошено перерву до 30.11.2017.

29.11.2017 позивач на виконання вимог суду надав розрахунок плати за користування чужими грошовими коштами із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за боргові періоди в межах строку, встановленого ст.232 ГК України шестимісячного строку, по кожній поставці окремо, на загальну суму 252504,76 грн. та розрахунок відсотків за користування грошовими коштами на загальну суму 24200,74 грн.

Відповідач 29.11.2017 надав доповнення до апеляційної скарги, в яких наполягає на тому, що місцевий господарський суд за відсутності наданого позивачем розрахунку позовних вимог не мав права самостійно змінювати позовні вимоги чи спонукати позивача до їх уточнення. Також відповідачем надано розрахунок пені за період з 27.09.2016 по 08.06.2017, виходячи з суми основного боргу 664114,00 грн., у розмірі 128700,91 грн.

У судовому засіданні 30.11.2017 було оголошено перерву до 14.12.2017.

14.12.2017 відповідач надав додаткове обґрунтування до апеляційної скарги, в якому зазначає, що апелянт не заперечує факт отримання товару на суму 664114,05 грн., однак ним не визнаються позовні вимоги щодо стягнення вказаної суми та плати за користування чужими грошовими коштами. А саме, відповідач вважає, що поставка товару здійснювалася за окремими видатковими накладними, а не за договором від 28.05.2015 №АГ-173/У (оскільки відповідачем не направлялося позивачеві будь-яких письмових заявок на поставку товару та не здійснювалося передоплати, як це передбачено умовами договору); позивачем не було пред'явлено відповідачеві вимоги щодо оплати товару в порядку ч.2 ст.530 ЦК України.

У вищевказаному додатковому обґрунтуванні до апеляційної скарги міститься клопотання про застосування до стягнення нарахувань на суму основного боргу (які відповідач вважає пенею) позовної давності в один рік у відповідності до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі №6-474цс16, в якій зазначено, що аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою

Відповідачем у судовому засіданні 14.12.2017 було підтримано вищевказане клопотання, а також заявлено усне клопотання про зменшення суми штрафних санкцій (пені) на 90%, мотивоване тим, що ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" є державним підприємством аграрного сектору і наразі перебуває у скрутному фінансовому стані.

Неможливість заявлення відповідних клопотань в суді першої інстанції відповідач обґрунтував тим, що представнику ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" в ході здійснення провадження в місцевому господарському суді не було і не могло бути відомо, що за результатами розгляду справи суд віднесе суму нарахувань саме до штрафних санкцій, на які поширюються відповідні норми закону про скорочену позовну давність та про можливість зменшення розміру санкцій за клопотанням сторони.

Представник позивача підтримав правову позицію, викладену ним письмово; проти задоволення вищевказаних клопотань відповідача заперечував.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду даної справи Харківським апеляційним господарським судом, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства - зокрема, в межах строку, встановленого ч. 1 ст. 102 ГПК України, який продовжувався за клопотанням сторін і станом на 14.12.2017 закінчився, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, заслухавши представників сторін у судовому засіданні, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України на підставі наявних у справі доказів, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Між ТОВ "Агро-ГСМ" (постачальник) та ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" (покупець) було укладено договір поставки №АГ-173/У від 28.05.2015 (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався передати у встановлені в даному договорі строки мінеральні добрива, пестициди та агрохімікати (товар) у власність покупця, а покупець зобов'язався прийняти товар та сплатити за нього грошові кошти (пункт 1.1. договору).

Згідно з пунктом 3.1. договору, поставка товару здійснюється окремими партіями на підставі письмової заявки (транспортної інструкції) покупця протягом 10 днів з моменту здійснення 100% попередньої оплати.

Відповідно до п. 3.3. договору, постачальник має право відвантажити товар покупцю на підставі заявки до отримання 100% попередньої оплати.

Пунктом 4.1. договору визначено сторонами, що ціна кожної партії товару вказується у додатковій угоді і (або) рахунку, який є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно з п. 4.2. договору, оплата товару здійснюється авансовим платежем у розмірі 100% вартості товару і витрат, пов'язаних з доставкою залізничним транспортом до станції призначення, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 1-го банківського дня з моменту отримання рахунку.

Відповідно до п. 4.3. вказаного договору, у випадку поставки товару Постачальником в порядку, передбаченому п. 3.3. даного договору, Покупець зобов'язується здійснити оплату шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 2-х банківських днів з моменту відвантаження товару Покупцю.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2016, а в частині взаєморозрахунків - до їх повного виконання (пункт 11.1. Договору).

Як встановлено місцевим господарським судом на підставі наявних у справі доказів, на виконання умов договору ТОВ "Агро-ГСМ" у період з червня по вересень 2016 року здійснило поставку товару відповідачу на загальну суму 1180772,10 грн., що підтверджується видатковими накладними №РН-11-06/2 від 11.06.2016, №РН-15-06/3 від 15.06.2016, №РН-29-07/2 від 29.07.2016, №РН-12-09/01 від 12.09.2016 та №РН-22-09/01 від 22.09.2016, які підписані представниками сторін та скріплені печатками (а. с. 17-21).

Однак відповідач лише частково розрахувався за поставлений товар на суму 129319,55 грн., частину поставленого товару на суму 357338,50 грн. відповідачем повернуто (що також підтверджується наявними у справі доказами та не заперечується представниками сторін в апеляційному провадженні). Станом на 08.06.2017 сума непогашеної відповідачем заборгованості за договором становить 664114,05 грн. За таких обставин, місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні із посиланням на ст. 525, 526, 692 ЦК України зроблено висновок про те, що вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Судом апеляційної інстанції досліджено та перевірено наданий позивачем розрахунок з урахуванням усіх поставок, оплат та повернення товару (а.с.151 - 154) та встановлено його відповідність фактичним обставинам справи.

В апеляційній скарзі, заявляючи вимогу про скасування оскаржуваного рішення суду в повному обсязі, відповідач не навів жодних підстав, з яких ним заперечується правомірність стягнення суми основного боргу. В ході апеляційного провадження відповідачем у судовому засіданні 23.11.2017 заявлено про визнання ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" суми основного боргу 664114,05 грн. Однак у судовому засіданні 14.12.2017 представник відповідача стверджував, що ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" не заперечує сам факт поставки товару та наявність несплаченої за нього позивачеві суми коштів у розмірі 664114,05 грн, але разом з тим вважає, що поставку було здійснено не на виконання договору (оскільки відповідачем не направлялося позивачеві будь-яких письмових заявок на поставку товару та не здійснювалося передоплати, як це передбачено умовами договору).

Тому відповідач із посиланням на ч.2 ст. 530 ЦК України зазначає, що, на його думку, строк оплати отриманого ним товару не настав. Окрім того, у судовому засіданні 14.12.2017 представник відповідача стверджував, що у статті 692 ЦК України, відповідно до якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, не встановлено обов'язку покупця щодо невідкладного здійснення оплати, а лише вказано на черговість його дій: спочатку прийняття товару, а після цього (у будь-який проміжок часу) оплата отриманого товару.

Стосовно вищевказаних аргументів колегія суддів зазначає, що, як вбачається із відповідних накладних, у кожній з них у графі «замовлення» зазначено: договір №АГ-173/У від 28.05.2015. На підставі вказаних доказів, що є належними і допустимими в розумінні ст.34 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про те, що спірні поставки було здійснено саме за договором.

Та обставина, що сторони відступили від умов договору в частині способу узгодження поставок, на думку суду апеляційної інстанції, не свідчить про позадоговірний характер вказаних поставок, оскільки, незважаючи на те, що товар дійсно поставлявся позивачем без заявок і без попередньої оплати зі сторони відповідача (який за умовами договору повинен був направляти заявки та вносити передоплату, однак не здійснив відповідних дій), товар фактично було прийнято відповідачем за видатковими накладними, в яких містилося посилання на договір №АГ-173/У від 28.05.2015 - отже, відповідач не заперечував щодо прийняття товару саме на умовах договору.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом, обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі - продажу не встановлено інший строк оплати. Відтак обов'язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною, зокрема у постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі №3-78гс14, від 30.09.2014 у справі № 3-121гс14 тощо.

За таких обставин, колегія суддів вважає твердження відповідача про ненастання у ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" обов'язку щодо оплати суми основного боргу такими, що зроблені при довільному тлумаченні ст.692 ЦК України та суперечать її змісту.

Натомість висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу в розмірі 664114,05 грн. колегія суддів вважає обґрунтованим і таким, що відповідає обставинам справи та приписам чинного законодавства (ст.525, 526, 692 ЦК України, ст.265 ГК України), отже, підстави для скасування оскаржуваного рішення в даній частині відсутні.

Стосовно розміру нарахувань на вищевказану суму боргу, колегія суддів зазначає наступне.

В силу частини 2 статті 20 ГК України захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом.

У зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати боргу за поставлений товар у терміни, визначені умовами договору, позивачем нараховано на підставі пункту 7.1. Договору та пред'явлено до стягнення проценти за користування чужими грошовими коштами в сумі 335885,95 грн., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

Так, згідно з пунктом 7.1. договору, в разі поставки товару постачальником у порядку п. 3.3. договору та неотримання оплати в порядку п. 4.3. договору, покупець зобов'язаний сплатити постачальнику суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочки, а також 2% від суми заборгованості за кожний день прострочки платежу, що є платою за користування чужими коштами відповідно до ст. 536 та ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Відсотки сплачуються за весь період прострочки платежу.

Приписами ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Пунктом 6 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 визначено, що стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 692 ЦК України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Разом з тим, згідно ст. 217 ГК України заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки визнаються господарськими санкціями.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 ГК України).

Згідно ст. 549 ЦК України неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання є пенею.

Тобто, в розумінні зазначених статей пеня є санкцією за вчинення господарського правопорушення -- мірою відповідальності, а проценти навпаки відповідальністю не є. Обов'язок по їх сплаті настає безвідносно до наявності чи відсутності правопорушень з боку боржника.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 8 оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 N 01-06/767/2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", пеню необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, що є платою саме за користування ними, а не санкцією за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання. Передбачені договором проценти не є неустойкою (штрафом, пенею), а є саме процентами за користування товарним кредитом відповідно до частини п'ятої статті 694 ЦК України та стягуються незалежно від наявності вини боржника. В даному ж випадку сторонами у п.7 спірного договору визначено, що відповідні суми нараховуються саме за наявності вини відповідача (прострочки платежу).

Зі змісту п. 7.1. укладеного між сторонами договору вбачається, що обумовлені ним проценти нараховуються лише у разі прострочки платежу.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що незважаючи на формальне пойменування сторонами вказаних процентів "платою за користування чужими грошовими коштами" - за своєю правовою природою вони є господарською санкцією, а саме пенею, а відтак, повинні нараховуватися згідно з законодавчими нормами, що регулюють нарахування пені. А саме, розмір пені має бути визначений з урахуванням його обмеження подвійною обліковою ставкою Національного банку України згідно із Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ст.343 ГК України, незважаючи на встановлений у договорі спосіб обчислення пені. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі №3-114гс11, від 01.07.2014 у справі №3-32гс14, у постанові Вищого господарського суду України від 07.12.2011 у справі N 25/187. Строк нарахування господарських санкцій, у тому числі пені, обмежений ч.6 ст.232 ГК України періодом у шість місяців, який обраховується з наступного дня від кінцевого терміну виконання зобов'язання.

Як вбачається з пояснень, наданих сторонами в ході апеляційного провадження, позивач і відповідач фактично погодилися із застосованим судом першої інстанції способом нарахування передбачених п.7.1 договору процентів. Аргументи відповідача про те, що хоч вказані проценти і є фактично пенею, але суд першої інстанції при їх стягненні вийшов за межі позовних вимог - колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки, як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд стягнув із відповідача плату за користування чужими грошовими коштами в розмірі 266180,54 грн., тоді як позивач заявляв про стягнення 335885,95 грн. плати за користування чужими грошовими коштами. Тобто при визначенні суми, що підлягає стягненню (і за назвою даного нарахування, і за його розміром) суд першої інстанції не вийшов за межі позовних вимог.

Разом з тим, правомірно зазначивши, що позовні вимоги в частині стягнення відсотків підлягають задоволенню у меншому розмірі, ніж заявлено позивачем (оскільки їх розмір має визначатися за правилами нарахування пені), місцевий господарський суд водночас не витребував у позивача обґрунтованого розрахунку даної суми із зазначенням періоду її нарахування, що узгоджувався б із приписами чинного законодавства. В оскаржуваному рішенні зазначено, що за результатами здійсненої за допомогою системи "Ліга Закон: Підприємство" перевірки нарахування позивачем заявленої до стягнення пені, судом встановлено, що розмір пені становить 266180,54 грн., однак при цьому місцевим господарським судом не наведено жодного обґрунтування (розрахунку), з якого б вбачалося, яким чином визначено вказану суму.

В ході апеляційного провадження на вимогу суду позивачем надано відповідний розрахунок (а.с.217 - 219), за яким здійснено нарахування на суму основного боргу (із застосуванням подвійної облікової ставки НБУ) за боргові періоди тривалістю в шість місяців за кожною поставкою окремо та визначено суму штрафних санкцій у розмірі 252504,76 грн. При цьому позивачем застосовано положення ст.232 ГК України та нараховано штрафні санкції за 6 місяців - тобто позивач не вийшов за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції (щодо стягнення відповідних нарахувань за період у 255 днів).

Перевіривши вказаний розрахунок, колегія суддів дійшла висновку, що він є арифметично та методологічно вірним, узгоджується з обставинами справи змістом укладеного між сторонами договору та приписами чинного законодавства. В той же час наданий відповідачем розрахунок пені за період з 27.09.2016 по 08.06.2017 у розмірі 128700,91 грн. (а.с.224) зазначеним вимогам не відповідає.

Розглянувши клопотання відповідача про застосування позовної давності до вимог про стягнення нарахувань на суму основного боргу (що, як було встановлено вище, здійснюються за правилами нарахування пені), колегія суддів зазначає, що законодавством визначено строк (позовна давність), у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК). Так, загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки (ст.257 ЦК), а для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ст.258 ЦК). Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Разом з тим положеннями ч.6 ст.232 ГК передбачено особливість порядку застосування господарських штрафних санкцій, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, положення гл.19 ЦК про строки позовної давності підлягають застосуванню з урахуванням особливостей, передбачених ч.6 ст.232 ГК, а тому:

1) якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення; право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права;

2) з огляду на те що нарахування господарських штрафних санкцій припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію. Положення ст.266, ч.2 ст.258 ЦК про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду в межах строку позовної давності за основною вимогою, до господарських санкцій не застосовується.

Відповідне узгоджується з правовою позицією, викладеною, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 у справі №910/29752/15.

Як було встановлено вище, поставку товару було здійснено позивачем відповідачеві за накладними від 11.06.2016, від 15.05.2016, від 29.07.2016, від 12.09.2016 та від 22.09.2016.

В силу вищенаведених приписів статті 692 ЦК України, обов'язок відповідача оплатити товар виникає з моменту його прийняття, за умовами укладеного між сторонами договору - протягом двох банківських днів з моменту відвантаження товару покупцеві (п.4.3 договору).

Статтею 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Отже, позовна давність тривалістю в один рік щодо кожної поставки окремо розпочинається (виходячи з умов договору) через два банківські дні після дати відповідної видаткової накладної.

Отже. на момент звернення ТОВ "Агро-ГСМ" із позовною заявою, поданою до суду першої інстанції 12.06.2017, позовна давність щодо стягнення нарахувань на суму основного боргу за першою податковою накладною (та, відповідно, і за іншими накладними від більш пізніх дат) не сплинула. Тому у клопотанні відповідача про її застосування має бути відмовлено, оскільки вказане клопотання не узгоджується з фактичними обставинами справи та нормами чинного законодавства.

Стосовно усного клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій (неустойки), колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Право господарського суду у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, передбачено п. 3 ч.1 ст. 83 ГПК України. Зазначена норма ГПК України може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою матеріального права, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме ч. 3 ст. 551 ЦК України і ст. 233 ГК України.

Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), в тому числі й з власної ініціативи, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у п. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

З наведеного випливає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки (штрафу, пені) є правом суду, який, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки тобто можливість використання судом права на зменшення розміру штрафних санкцій, як і визначення розміру, до якого вони підлягають зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду.

Відповідач у клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій на 90% посилався на те, що ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" є державним підприємством аграрного сектору і наразі перебуває у скрутному фінансовому стані.

Проте, колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст.34 ГПК України на підтвердження скрутного фінансового стану ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України", а також не доведено винятковості обставин, які перешкоджали своєчасному виконанню зобов'язань перед позивачем, не пояснено причини (причин) невиконання зобов'язання у встановлені договором строки, не надано доказів вжиття заходів, спрямованих на його належне виконання. Натомість, як було встановлено вище, відповідач, визнаючи факт отримання товару від позивача у 2016 році на загальну суму 664114,05 грн., вже більше року не здійснює його оплату.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 90% задоволенню не підлягає - з підстав його необґрунтованості.

Отже, сума нарахувань у розмірі 252504,76 грн. (відповідно до обґрунтованого розрахунку позивача, наданого ним до суду апеляційної інстанції), підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у зв'язку з чим оскаржуване рішення господарського суду підлягає зміні.

З огляду на викладене, керуючись статтями 33, 43, 49, 99, 101, пунктом 4 статті 103, пунктом 3 частини 1 статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2017 у справі №922/1956/17 змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" (62570, Харківська область, Вовчанський район, с. Гонтарівка, вул. Дмитрівська, буд. 102, код ЄДР 01203834) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-ГСМ" (61057, м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 13, офіс 510, р/р 1876 в АТ "ОТП БАНК", МФО 300528, код ЄДР 39157669) суму основного боргу за Договором поставки №Аг-173/У від 28 травня 2015 року в розмірі 664114,05 грн., плату за користування чужими грошовими коштами в розмірі 252504,76 грн.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.»

Доручити господарському суду Харківської області видати наказ з урахуванням відповідних змін.

У задоволенні клопотань Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" про застосування позовної давності та про зменшення розміру штрафних санкцій - відмовити.

Повний текст постанови складено 19.12.17

Головуючий суддя Шевель О. В.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Фоміна В. О.