РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2017Справа №910/18011/17
Суддя Господарського суду міста Києва Князьков В.В.

За участю секретаря судового засідання Коваленко О.М.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовомЗаводського районного центру зайнятості , м. Миколаїв
доДепартаменту кіберполіції Національної поліції України, м. Київ
простягнення 20829,80 грн.
за участю представників сторін
позивача: не з'явився;
відповідача: Здор Н.М. (довіреність №1 від 03.03.2017р.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заводський районний центр зайнятості звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Національної поліції України про стягнення 20829,80 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв'язку із поновленням на роботі за рішенням суду ОСОБА_2, з відповідача, як роботодавця даної особи повинні бути утримані суми виплаченої допомоги по безробіттю у розмірі 20829,80 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2017р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 15.11.2017р.

06.11.2017р. на адресу Господарського суду міста Києва надійшли додаткові письмові пояснення по справі.

За наслідками судового засідання, що відбулось 15.11.2017р. судом розглянуто клопотання відповідача про заміну відповідача та винесено ухвалу про заміну первісного відповідача у справі, Національної поліції України, на належного відповідача, а саме Департамент кіберполіції Національної поліції України, розгляд справи відкладено на 13.12.2017р.

23.11.2017р. на адресу Господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача про розгляд справи за відсутності представника Заводського районного центру зайнятості.

13.12.2017р. від відповідача у справі до суду надійшов відзив на позовну заяву.

Представник позивача до судового засідання не з'явився.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав викладених у відзиві.

Клопотань про відкладення розгляду справи в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України від сторін до господарського суду міста Києва не надходило.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст.ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення по справі № 910/18011/17.

Розглянувши матеріали справи Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Наказом Національної поліції України №508 о/с від 18.07.2016р. «По особовому складу» звільнено зі служби в поліції за п.5 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» полковника поліції ОСОБА_2, заступника начальника Причорноморського управління кіберполіції - начальник відділу протидії кіберзлочинам в Миколаївській області Департаменту кіберполіції.

03.08.2016р. ОСОБА_2 звернулась до Заводського районного центру зайнятості із заявою про надання їй статусу безробітної, та з 10.08.2016р. особі було призначено виплату допомоги по безробіттю відповідно п.п. 1, 3, 4 ст. 22 та п. 1 ст. 23 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", як застрахованій особі з урахуванням страхового стажу.

Під час перебування на обліку в Заводському районному центрі зайнятості відповідно до розрахункової довідки б/н від 14.12.2016р. (а.с. 10) ОСОБА_2 було виплачено допомогу по безробіттю за період з 10.08.2016р. по 28.11.2016р. включно, в загальному розмірі 20829,80 грн.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.09.2016р. у справі №814/1016/16 за позовом ОСОБА_2 до Національної поліції України, Центральної атестаційної комісії №8 Національної поліції України, Центральної апеляційної атестаційної комісії Національної поліції України Департаменту кіберполіції Національної поліції України про скасування рішення про включення позивача до списку поліцейських, що підлягають атестації, скасування рішення від 05.03.2016р., скасування рішення від 23.03.2016р., позов задоволено, скасовано рішення про включення ОСОБА_2 до списку поліцейських, які підлягають атестації; скасовано наказ Національної поліції України №508 о/с від 18.07.2016р. в частині звільнення ОСОБА_2 зі служби в поліції та постановлено її відповідне поновлення на посаді; стягнуто з Національної поліції України на користь ОСОБА_2 суми коштів.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.01.2017р. у справі №814/1016/16 апеляційну скаргу Національної поліції України задоволено частково та прийнято нову постанову, якою відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо скасування рішення Національної поліції України про включення ОСОБА_2 до списку поліцейських, які підлягають атестуванню та стягнуто з Департаменту кіберполіції Національної поліції України на користь ОСОБА_2 суми коштів. В решті постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.09.2016р. у справі №814/1016/16 залишено без змін.

З метою досудового врегулювання спору, на адресу Національної поліції України позивачем було надіслано повідомлення про повернення у п'ятнадцятиденний строк з моменту отримання даного повідомлення коштів в розмірі 20829,80 грн.

У відповідь на претензію Заводського районного центру зайнятості Національна поліція України повідомила про відсутність підстав для повернення коштів, у зв'язку із тим, що не є роботодавцем ОСОБА_2

У зв'язку з неповерненням відповідачем коштів, виплачених позивачем як допомога по безробіттю, позивач просив стягнути з відповідача кошти в сумі 20829,80 грн.

Водночас, відповідач заперечує проти задоволення позову вказуючи, що позивачем не було надіслано претензію на адресу Департаменту кіберполіції Національної поліції України; постановою Одеського апеляційного адміністративного суду з відповідача вже було стягнуто на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного:

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України від "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Згідно преамбули Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.

Право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття (далі - забезпечення) та соціальні послуги мають застраховані особи.

Згідно зі ст.7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" видами забезпечення є допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, видами соціальних послуг є професійна підготовка або перепідготовка, підвищення кваліфікації та профорієнтації.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" допомога по безробіттю здійснюється за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. Фонд є цільовим централізованим страховим фондом, некомерційною самоврядною організацією. Держава є гарантом забезпечення застрахованих осіб та надання їм відповідних соціальних послуг Фондом.

На підставі вказаних правових вимог законодавства ОСОБА_2, як безробітній виплачувалася допомога по безробіттю один раз на місяць у період з 10.08.2016р. по 28.11.2016р. Разом за даний період позивачем було виплачено ОСОБА_2 20829,80 грн. допомоги.

Згідно з п.п. 2 п.1 ст. 31 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Як встановлено матеріалами справи та не заперечено сторонами по справі, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.01.2017р. у справі №814/1016/16 залишено без змін постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.09.2016р. в частині скасування наказу Національної поліції України про звільнення ОСОБА_2 зі служби в поліції та її відповідного поновлення на посаді, а в частині стягнення суми коштів з Національної поліції України прийнято нову постанову про стягнення суми коштів з Департаменту кіберполіції Національної поліції України.

На виконання вищезазначеної постанови Миколаївського окружного адміністративного суду ОСОБА_2 поновлено на службі в поліції на посаді наказом Національної поліції України №897 о/с від 29.11.2016р. (а.с. 11)

Статтями 34, 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному, в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов'язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Таким чином, положеннями статей 34, 35 Закону передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та кореспондуючий йому обов'язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Обов'язок роботодавця відшкодувати Фонду вартість послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, виникає тільки у випадку, коли працівника звільнено незаконно і саме через цю подію застрахована особа втратила заробітну плату і була вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Відповідно до п. 10, п. 11 ст. 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", роботодавцем є власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання та фізичні особи, які використовують найману працю, найманий працівник - це фізична особа, яка працює за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі та організації або у фізичної особи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Згідно з п.2 ч.1 ст.45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється з дня поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Судом встановлено, що останнім днем нарахування позивачем виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_2 є 28.11.2016р., тобто позивачем правомірно припинено здійснення виплати допомоги з підстав поновлення особи на посаді.

Відносно тверджень відповідача щодо звернень позивача із претензією виключно до Національної поліції України суд відзначає наступне.

згідно з рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 (справа № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Відтак, звернення позивача із претензією про повернення коштів до Національної поліції України, а не до відповідача у справі не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Що ж до подвійного притягнення до відповідальності, про яке зазначає відповідач, слід зауважити, що стягнення грошових коштів з роботодавця на користь особи за вимушений прогул, спричинений незаконним звільненням та стягнення з нього на користь органів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття виплаченого забезпечення в порядку Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», виникає з різних підстав та не є одним і тим же видом юридичної відповідальності.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено ч.1 та ч.3 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень статті четвертої Цивільного кодексу України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Цивільні відносини можуть регулюватись актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України. Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України.

Виходячи із вищевказаного, суд дійшов висновків, що зобов'язання між сторонами у справі виникли безпосередньо із актів законодавства України.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вимоги вищевказаної норми кореспондуються з нормою ст. 193 ГК України.

Враховуючи те, що рішенням суду визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення (припинення державної служби) ОСОБА_2, який став підставою для втрати нею заробітної плати, що в подальшому призвело до призначення та виплати їй позивачем допомоги по безробіттю, суд дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування відповідачем суми виплаченої допомоги по безробіттю.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, належних доказів на заперечення обставин повідомлених позивачем не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню повністю в сумі 20829,80 грн.

Судовий збір у відповідності до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на відповідача та підлягає стягненню в доход бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Заводського районного центру зайнятості задовольнити повністю.

2. Стягнути з Департаменту кіберполіції Національної поліції України (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 19, ) на користь Заводського районного центру зайнятості (54029, м. Миколаїв, вул. 6 Поперечна, буд. 32, ) грошові кошти у розмірі 20829 (двадцять тисяч вісімсот двадцять дев'ять) грн. 80 коп.

3. Стягнути з Департаменту кіберполіції Національної поліції України (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 19, ) на користь Державного Бюджету України 1 600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. - судового збору.

4. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

У судовому засіданні 13.12.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 18.12.2017.

Суддя В.В. Князьков