ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2017 р.Справа № 922/3891/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Рильової В.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія металів", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія "Нова", м. Харків
про стягнення 315912,08 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Гордеюк О.В., довіреність б/н від 12.05.2017р.

відповідача - Зюба А.М., довіреність б/н від 06.12.2017р.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Імперія металів" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія "Нова" (відповідач) про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 294600,00 грн. та процентів за користування безпідставно отриманими коштами у розмірі 21312,08 грн. за період з 29.04.2017р. по 22.11.2017р. Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача судовий збір.

Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що позивач, отримавши від відповідача рахунок-фактуру № Н-042801 від 28.04.2017р., платіжним дорученням № 2719 від 28.04.2017р. перерахував на рахунок відповідача грошову суму 294600,00 грн. У зазначеному рахунку-фактурі було зазначено призначення платежу таке ж як і у платіжному дорученні № 2719 від 28.04.2017р., а саме: "авансовий платіж за послуги мех. обробки за договором № 04/28-05 від 28.04.2017р.". Позивач стверджує, що грошова сума 294600,00 грн. була перерахована позивачем відповідачеві помилково, оскільки договір № 04/28-05 від 28.04.2017р. між сторонами ніколи не укладався і жодних послуг з мех. обробки відповідач позивачеві ніколи не надавав. 09.11.2017р. направив відповідачу претензію б/н в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України про повернення коштів у розмірі 294600,00 грн., посилаючись на те, що кошти були отримані відповідачем безпідставно (арк. 15-17), однак відповідач залишив претензію без задоволення, спірні кошти позивачеві не повернув, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 294600,00 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України та процентів за користування безпідставно отриманими коштами у розмірі 21312,08 грн., нарахованих за період з 29.04.2017р. по 22.11.2017р. на підставі ст. 536, ч. 1 ст. 1048, ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1214 ЦК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22.11.2017р. було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 07.12.2017р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07.12.2017р. було задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, розгляд справи було відкладено на 13.12.2017р.

Представник позивача в судовому засіданні 13.12.2017р. позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 13.12.2017р. проти позову заперечував, просив в позові відмовити. У судовому засіданні усно повідомив суду про те, що між сторонами виникли господарські правовідносини, що випливають із договору підряду №04/28-05 від 28.04.2017р., який відповідач направив позивачу для підписання разом з рахунком-факторую № Н-042801 від 28.04.2017р. на суму 294600,00 грн. Позивач рахунок оплатив, після чого відповідач відобразив кошти у розмірі 294600,00 грн. у податковій звітності, що підтверджується податковою накладною №9 від 28.04.2017р. та квитанцією №1 про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, а тому відповідач вважає твердження позивача про безпідставність отримання відповідачем грошової суми 294600,00 грн., як і посилання на ст. 1212 ЦК України, помилковим і необгрунтованим. При цьому відповідач зазначив, що він не виконав роботи, передбачені договором підряду. Вважає безпідставним застосування до спірних правовідносин аналогії закону за відносинами позики та кредиту.

Разом з тим, представник відповідача через канцелярію суду надав заяву про долучення доказів (вх. №41682 від13.12.2017р.), які досліджено судом та долучено до матеріалів справи. У даній заяві відповідач також просив в позові відмовити, посилаючись на додані до даної заяви доказами, посилаючись на той факт, що між сторонами існували господарські правовідносини, які виникли з договору підряду.

Представник позивача через канцелярію суду надав письмові пояснення по справі (вх.№41681 від 13.12.2017р.), в яких зазначив, що відповідно до ст. 198 Податкового кодексу України позивач включив до податкової звітності спірні грошові кошти 294600,00грн., але цей факт, на думку представника позивача, не підтверджує укладення між сторонами договору підряду.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані позивачем докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач виставив для оплати рахунок-фактуру № Н-042801 від 28.04.2017р. на суму 294600,00 грн., в якому вказана підстава його виставлення: авансовий платіж за послуги мех. обробки за договором № 04/28-05 від 28.04.2017р.

У свою чергу, платіжним дорученням № 2719 від 28.04.2017р. позивач перерахував на рахунок відповідача грошову суму 294600,00 грн. з призначенням платежу: "авансовий платіж за послуги мех. обробки за договором № 04/28-05 від 28.04.2017р.", після чого відповідачем було виписано податкову накладну від 28.04.2017р. №9 на загальну суму з ПДВ 294600,00 грн. та квитанцію №1 про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

У письмових поясненнях (вх.№41681 від 13.12.2017р.) позивач зазначив, що відповідно до ст. 198 Податкового кодексу України позивач включив до податкової звітності спірні грошові кошти 294600,00грн., але цей факт, на думку представника позивача, не підтверджує укладення між сторонами договору підряду.

У судовому засіданні 13.12.2017р. представник відповідача просив в позові відмовити, обгрунтовуючи свої заперечення тим, що між сторонами виникли господарські правовідносини, що випливають із договору підряду №04/28-05 від 28.04.2017р., за умовами п. 1.1. якого, на умовах даного договору підрядник (ТОВ "ТПК "Нова") зобов'язується новими силами, на свій ризик виконувати роботи з механічної обробки деталей за завданням замовника (ТОВ "Імперія металів") та з його сировини (матеріалів), а замовник (ТОВ "Імперія металів") у свою чергу зобов'язується приймати і оплачувати виконані роботи.

Відповідач також стверджує, що направив позивачеві договір підряду №04/28-05 від 28.04.2017р. разом з зазначеним рахунком-факторую № Н-042801 від 28.04.2017р. на суму 294600,00 грн.

Судом встановлено, що наданий відповідачем договір підряду № 04/28-05 від 28.04.2017р. підписаний лише з боку відповідача (арк. 76).

Докази направлення позивачеві договору підряду №04/28-05 від 28.04.2017р. та докази його отримання позивачем в матеріалах справи відсутні.

09.11.2017р. позивач направив відповідачу претензію б/н в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України про повернення коштів у розмірі 294600,00 грн., посилаючись на те, що кошти були отримані відповідачем безпідставно (арк. 15-17), однак відповідач залишив претензію без задоволення, спірні кошти не повернув, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом про стягнення 294600,00 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України та процентів за користування безпідставно отриманими відповідачем коштами у розмірі 21312,08 грн. на підставі ст. 536, ч. 1 ст. 1048, ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1214 ЦК України.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ст. 639 ЦК України). Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ст. 640 ЦК України).

Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Таким чином, аналізуючи наведені статті ЦК України, суд дійшов висновку, що відповідач ТОВ "Торгово-промислова компанія "Нова" направив позивачу ТОВ "Імперія металів" пропозицію (оферту) укласти правочин - шляхом направлення рахунку, а позивач прийняв її шляхом сплати грошових коштів у сумі 294600,00 грн.

Помилковий переказ, відповідно до вимог п. 1.24 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Відповідно до вимог п. 22.4 ст. 22 цього ж Закону при використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання. Платіжне доручення може бути відкликане ініціатором переказу в будь-який час до списання суми коштів з його рахунка шляхом подання до банку, що обслуговує цього ініціатора, документа на відкликання (п. 23.1 ст. 23 Закону).

Проте позивачем не надано доказів звернення до банківської установи, де він обслуговується, з приводу помилкового переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок відповідача до звернення з відповідною позовною заявою до суду (21.11.2017р.).

Таким чином, позивачем не доведено факту помилковості перерахування грошових коштів в сумі 294600,00 грн. на рахунок ТОВ "Торгово-промислова компанія "Нова".

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За умовами ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013р. у справі №6-88цс13, від 02.09.2014р. у справі №910/1620/13.

Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом - це одна із основних вимог його чинності. Якщо законом визначена конкретна форма, в якій обов'язково має вчинятися правочин, то її необхідно дотримуватися. У разі не дотримання цієї вимоги, настають негативні наслідки. Формою правочину є спосіб вираження волі його сторін.

Враховуючи встановлений судом факт виставлення відповідачем рахунку- фактури № Н-042801 від 28.04.2017р. на суму 294600,00 грн., який позивач прийняв до виконання та перерахував платіжним дорученням № 2719 від 28.04.2017р. відповідачу вказані кошти, що не заперечується сторонами, з посиланням на вказаний рахунок, який містить назву робіт, послуг та їх вартості, тобто позивач погодився щодо наявності у нього взаємного обов'язку оплатити цей рахунок, а також враховуючи те, що сторони відобразили спірні кошти у своїй податковій звітності, суд дійшов висновку, що спірні грошові кошти були отримані відповідачем за наявності достатніх правових підстав та у спосіб, що не суперечить чинному законодавству.

З урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи правову конструкцію кондикційних зобов'язань, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, для задоволення позову про повернення 294600,00 грн. коштів, як безпідставно отриманих.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги необгрунтованими, недоведеними матеріалами справи і такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України при відмові в позові судовий збір покладається на позивача.

Таким чином, судовий збір у справі покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 202, 1212 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 32-34, 36, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Повне рішення складено 18.12.2017 р.

Суддя В.В. Рильова

922/3891/17