ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 грудня 2017 р. Справа № 918/556/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В. розглянувши справу за

позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "Декос"

до відповідача Фізична особа-підприємець Дученко Сергій Миколайович

про розірвання договору та визнання права власності

За участю представників сторін:

від позивача: представник не з"явився

від відповідача: представник Чумак В.О.

Статті 20, 22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "Декос" (надалі Позивач, Товариство, ТзОВ "Фірма "Декос") звернулося в господарський суд Рівненської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Дученко Сергій Миколайович в якому просить розірвати договір купівлі-продажу №8/07 від 16.07.2014 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма"Декос" та Фізичною особою-підприємцем Дученком Сергієм Миколайовичем та визнати право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "Декос" на металевий ангар 50*24, що знаходиться за адресою Рівненська область, смт. Зоря, вул. Промислова 7.

Свої вимоги Позивач мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу №8/07 від 16.07.2014 року він поставив та передав у власність відповідача продукцію власного виробництва, а саме металевий ангар, однак останній його вартість не оплатив, продукції не повернув.

Відповідач письмового відзиву на позов суду не надав, представник його в попередньому судовому засіданні проти вимог Позивача заперечив, пославшись на те, що Відповідач продукції - металевий ангар 50*24 від Позивача не отримував.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив. До господарського суду повернулася ухвала суду від 21 листопада 2017 року про призначення до розгляду справи на 12.12.2017, яка направлялась на адресу Позивача, вказану в позовній заяві, з відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі ГПК, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Крім того частиною першою статті 64 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Явка представника Позивача в судове засідання не визнавалася судом обов"язковою.

Таким чином суд вважає, що Позивач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відтак, керуючись статтею 75 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Позивача за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

16 липня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "Декос" (Продавець) та Фізичною особою-підприємцем Дученком Сергієм Миколайовичем (Покупець) був укладений Договір купівлі-продажу металевого ангару 50*24м. (надалі Договір). Відповідно до умов договору Позивач забов"язався поставити та передати у власність відповідача продукцію власного виробництва, а саме металевий ангар згідно Специфікації №1 до даного договору купівлі- продажу. В свою чергу Відповідач зобов'язався прийняти та оплатити вказаний товар.

Відповідно до п. 3.1 ціна договору становить 335000,00 грн. (триста тридцять п"ять тисяч гривень). Оплата товару здійснюється покупцем та відповідно до п.4.1. договору становить 20% попередня оплата та 80% оплата після отримання товару, з можливістю розтермінування по-місячно в розмірі 15 000 (п"ятнадцять тисяч грн. 00 коп.), що є еквівалентом 1250 дол. США не пізніше 16 серпня 2016 року.

Специфікацією №1 до Договору визначено найменування продукції, що підлягала поставці, а саме колона опорна 18 шт., ферма (24м) - 9 шт..

Відповідно до п.6.1 Договору пунктом поставки товару є: Рівненська обл., смт.Зоря, вул.Промислова, 7.

На виконання умов договору Позивач 16.07.2014р. поставив Відповідачу, на зазначену в Договорі адресу, 17 (сімнадцять) колон, про що свідчить підпис Відповідача про отримання на оригіналі Договору, . Однак у вказаний Договором термін Відповідач оплати не здійснив.

Посилаючись на несплату вартості товару Відповідачем та ст.ст. 651, 694, 697 Цивільного кодексу України Позивач просить розірвати договір купівлі-продажу №8/07 від 16.07.2014 року та визнати за ним право власності на металевий ангар 50*24, що знаходиться за адресою Рівненська область, смт. Зоря, вул. Промислова 7.

Однак вимоги Позивача не грунтуються на законі, що підтверджується наступним.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1 статті 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ч. 1 статті 629 ЦК України).

Відповідно до ч.1 статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦКУ передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до ст.697 Цивільного кодексу України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу. Зміна ціни на товар, проданий в кредит, не є підставою для проведення перерахунку, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару. Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Отже, з огляду на вищенаведені норми Закону, Позивач, як продавець товару, в разі прострочення оплати вартості товару Відповідачем, як покупцем, має право вимагати оплати товару або повернення неоплаченого товару, а не розірвання договору купівлі-продажу.

Відповідно до статті 697 Цивільного кодексу України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. У цьому разі покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися товаром, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із призначення та властивостей товару.

Пунктом 5.1 Договору купівлі-продажу №8/07 від 16 липня 2014 р. передбачено, що перехід права власності на товар відбувається в момент отримання товару Покупцем.

Як встановлено вище товар - 17 (сімнадцять) колон отримано Покупцем 16.07.2014р., а відтак з даного моменту останній є його власником, і, відповідно, без його витребування Продавцем (Позивачем) у встановленому законом порядку, останній не може вважатися власником товару.

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 ГПК України).

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів. У разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання. Звертаючись з клопотанням про витребування доказів до суду апеляційної інстанції, заявник, з огляду на вимоги частини першої статті 101 ГПК, повинен також обґрунтувати неможливість подання цих доказів до місцевого господарського суду. Така неможливість може бути зумовлена, зокрема, тим, що: сторона (сторони) заявляла в місцевому господарському суді клопотання про витребування в інших осіб відсутніх у неї (них) доказів, але зазначеним судом таке клопотання не задоволено; на час прийняття рішення місцевим господарським судом заявникові не було і не могло бути відомо про існування відповідних доказів; докази з'явилися після розгляду справи судом першої інстанції.

Аналогічна правова позиція висвітлена у п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Позивач не довів належними та допустимими доказами законність та обгрунтованість заявлених ним вимог, а відтак останні не підлягають задоволенню.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на Позивача.

Керуючись статями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Повний текст рішення підписано 18.12.17 року.

Суддя Марач В.В.