РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2017Справа №910/21589/17

За позовом ПАТ "Українська залізниця" в особі Філії "Дарницький вагоноремонтний завод" ПАТ "Українська залізниця"

До Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна"

Про стягнення 145 663,41 грн

Суддя Лиськов М.О.

Представники сторін:

від позивача: Карповець Н.В. (дов. від 30.12.2017)

Країнський М.П. (дов. 30.10.2017)

Литвяк А.В. (дов. від 30.10.17)

від відповідача: не з'явився

В судовому засіданні 11.12.2017, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

01.12.2017 до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява ПАТ "Українська залізниця" в особі Філії "Дарницький вагоноремонтний завод" ПАТ "Українська залізниця" (надалі -позивач) до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" (надалі - відповідач) про стягнення 145 663,41 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Договором оренди № 6842 нерухомого майна, що належить до державної власності від 16.06.2014 в частині здійснення оплати, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 145 663,41 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2017 прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження по справі № 910/21589/17, розгляд справи призначено на 11.12.2017.

В судове засідання, призначене на 11.12.2017, з'явилися представники позивача та підтримали позовні вимоги в повному обсязі.

В судове засідання, призначене на 11.12.2017, представник відповідача не з'явився, через відділ діловодства суду подав відзив на позов та клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з участю уповноваженого представника відповідача в іншому судовому засіданні.

Розглянувши клопотання відповідача, суд відмовляє в його задоволенні у зв'язку з ненаведенням достатніх причин для відкладення.

Разом з відзивом було подано також клопотання про залучення до участі у справі третьою особою Регіональне відділення Фонду державного майна України по м.Києву оскільки рішення у справі №910/21589/17 може вплинути на його права та обов'язки як сторонни оспорюваного договору.

Дослідивши матеріали справи, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що період за який заявлено стягнення заборгованості складає з грудня 2015 року по липень 2017 року. Відповідно до Додаткового договору № 09/16/22/01-Р від 22.09.2016 до Договору оренди нерухомого майна від 16червня 2014 року № 6842, який підписано та скріплено печатками позивача та відповідача сторони погодили, що орендодавцем майна, визначеного договором оренди від 16.06.2014 №6842 є ПАТ «Укрзалізниця». Також в зазначеному додатковому договорі сторони погодили, що 100% орендної плати перераховується на зазначений в п.3.6 розрахунковий рахунок орендодавця.

Враховуючи зазначене вище, суд не вбачає підстав для залучення до участі у справі третьою особою Регіональне відділення Фонду державного майна України по м.Києву.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу відповідної до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

16.06.2014 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м.Києву в якості Орендодавця та Приватним акціонерним товариством "МТС Україна", в якості Орендаря було укладено Договір оренди № 6842 нерухомого майна, що належить до державної власності (надалі за текстом Договір).

В листі від 29.05.2017 відповідач повідомив позивача про те, що 23.05.2017 Приватне акціонерне товариство «МТС Україна» змінило своє найменування на Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна» тоді як інші реквізити товариства залишилися без змін. Водночас відповідач повідомив, що всі права та обов'язки за угодами(правочинами), укладеними ПрАТ «МТС Україна» повністю зберігають свою силу і всі укладені до зміни найменування договори, що є чинними та за якими продовжують виконуватися зобов'язання, зберігають свою силу в повному обсязі з урахуванням інформації викладеній в листі та не потребують будь-якого переоформлення чи внесення формальних змін.

За умовами п. 1.1 Договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно загальною площею 15,00 кв.м. (частина технічного поверху площею 12,00 кв.м. та частина даху площею 3,00 кв.м), яке розміщене за адресою: м.Київ, вул. Алма-Атинська, 74, (далі - Об'єкт оренди), що перебуває на балансі ДП «Дарницький вагоноремонтний завод», вартість якого визначена згідно з висновком про вартість майна станом на 30 вересня 2013 року і становить 263 800,00 грн.

22.09.2016 між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (Орендодавцем), що є правонаступником усіх прав та обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту та Приватним акціонерним товариством «МТС Україна» (Орендарем) було укладено Додатковий договір № 09/16/22/01-Р від 22.09.2016 до Договору оренди нерухомого майна від 16червня 2014 року № 6842 (далі за текстом - Додатковий договір №1), яким встановлено, що орендодавцем майна, визначеного Договором є ПАТ «Укрзалізниця».

Додатковий договір №1 є невід'ємною і складовою частиною Договору і набирає чинності з дня його підписання сторонами та у відносинах щодо терміну дії та розрахунків діє з 1 грудня 2015 року (п.7, п.8 Додаткового договору №1).

Об'єкт оренди було передано позивачем та прийнято в строкове платне користування відповідачем на підставі Акту приймання-передачі в оренду нерухомого майна від 22.09.2016.

Відповідно до п.10.1 Договору Договір укладено на 1 рік і діє з 16.06.2014 до 16.06.2016 включно. В подальшому строк дії договору продовжувався за згодою сторін Додатковими договорами та відповідно до Додаткового договору укладеного сторонами 01.04.2017 був встановлений з 01.04.2017 до 30.06.2017 року включно.

В п.10.4. Договору сторони погодили, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього Договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий строк та на тих самих умовах, які були передбачені Договором з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження Договору.

Доказів звернення сторін з заявою при припинення або зміну договору, передбачених п.10.4 Договору сторонами не надано.

Доказів повернення Об'єкту оренди відповідачем позивачу матеріали справи також не містять.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором найму (оренди).

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

За змістом п.3.1 Договору в редакції Додаткового договору №1 орендна плата, визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, за базовий місяць розрахунку - листопад 2015 року становить 15 799,13 грн без ПДВ.

Орендна плата за перший місяць оренди - грудень 2015 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс(и) інфляції за наступний місяць.»

Відповідно до п.5.3 Договору відповідач взяв на себе зобов'язання своєчасно й у повному обсязі сплачувати оренду плату.

Пунктом 3.6 Договору в редакції Додаткового договору №1 встановлено, що орендна плата 100% перераховується на зазначений розрахунковий рахунок Орендодавця не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним.

Свої зобов'язання за Договором з урахуванням Додаткових договорів позивач виконав в повному обсязі.

Однак відповідачем в порушення умов Договору орендна плата станом на дату подання позову вносилась не в повному обсязі та несвоєчасно, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість в сумі 122 715,78 грн.

Відповідно до ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином та відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Суд не погоджується з твердженнями відповідача, викладеними у відзиві, щодо того, що Додатковий договір №1 було укладено 30.06.2016, а не 22.09.2016 як зазначено в позові оскільки відповідачем не надано суду ані копії, ані оригінали Додаткового договору та Акту приймання-передачі(повернення) майна з оренди від 30.06.2016. Водночас, матеріали справи містять належним чином завірену копію Додаткового договору від 22.09.2016, які підписано та скріплено печатками як позивача так і відповідача, а також Додаткових договорів від 17.11.2016 та 01.04.2017 якими сторони погоджували продовження строку дії Договору.

Твердження відповідача щодо того, що обов'язок оплати за Договором та Додатковими договорами до нього виник лише з 30.06.2016 також не може бути прийняте судом, оскільки як вже встановлено судом вище сторони в п.7 Додаткового договору №1 погодили, що Додатковий договір №1 у відносинах щодо терміну дії та розрахунків діє з 1 грудня 2015 року. Також судом встановлено, що зазначеним Додатковим договором сторони погодили розмір та порядок внесення платежів за оренду майна. Враховуючи зазначене, а також, зважаючи на те, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення суд вбачає, що відповідачем було взято на себе зобов'язання щодо оплати згідно Договору в редакції Додаткового договору №1 з 01.12.2015, які були виконані ним лише частково.

Факт наявності заборгованості відповідачем в сумі 122 715,78 грн не спростовано, доказів сплати вказаних платежів в повному обсязі відповідачем суду не надано.

Окрім того, позивачем також заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3 003,13 грн штрафу на підставі п.3.8 Договору, 13 084,08 грн пені та 6 860,42 грн індексації відповідно до п.3.7 Договору за період з 01.03.2017 по 30.08.2017.

Пунктом 3.7 Договору встановлено, що Орендна плата перерахована несвоєчасно, або не в повному обсязі підлягає індексації та сплачується відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж 3 місяці, орендар також сплачує штраф в розмірі 3% від суми заборгованості (п.3.8 Договору).

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій передбачений ст. 231 Господарського кодексу України. Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Згідно ст. 229 Господарського кодексу України та ст.625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми.

Оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача індексу інфляції нарахованого на суму боргу ґрунтуються на законі (п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання, позовні вимоги позивача в частині стягнення штрафу, пені та індексу інфляції нарахованих на суму боргу підлягають задоволенню відповідно до наведеного в позовній заяві розрахунку.

Суд перевірив розрахунок позивача, вважає його вірним.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст. ст. 4, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, будинок 15; ідентифікаційний код: 14333937) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (02097, м. Київ, вул. Алма-Атинська, 74; ідентифікаційний код 40081263) 122 715 (сто двадцять дві тисячі сімсот п'ятнадцять) грн. 78 коп. - основного боргу, 3 003 (три тисячі три) грн 13 коп. штрафу, 13 084 (тринадцять тисяч вісімдесят чотири) грн 08 коп. пені, 6 860 (шість тисяч вісімсот шістдесят) грн 42 коп. індексації та 2 184 (дві тисячі сто вісімдесят чотири) грн 95 коп. судового збору за подання позовної заяви.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 15.12.2017

Суддя М.О. Лиськов