УХВАЛА

14.12.2017Справа №4/246
За заявою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про зміну способу виконання рішення

у справі №4/246

За позовом Державного комітету України з державного матеріального резерву

до Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про зобов'язання повернути матеріальні цінності

Суддя Борисенко І.І.

Представники сторін:

від заявник: Прокофєва Л.В., за довіреністю;

від позивача: Стецій в.С., за довіреністю; Сущук Т.І., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2004 у справі № 4/246 позовні вимоги Державного комітету України з державного матеріального резерву задоволені частково. Зобов'язано Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України" повернути до Державного комітету України з державного матеріального резерву природний газ у кількості 1496, 442 млн. куб. метрів на суму 419 495 490, 80 грн.; стягнуто з НАК "Нафтогаз України" на користь Державного бюджету України 1 000, 00 грн. державного мита; стягнуто з НАК "Нафтогаз України" на користь Державного підприємства "Судовий інформаційний центр" 118, 00 грн. витрат за інформаційні послуги.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.03.2004 рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2004 у зазначеній справі залишено без змін.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 13.05.2004 касаційну скаргу НАК "Нафтогаз України" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.03.2004 у справі №4/246 повернуто без розгляду.

Ухвалою Верховного Суду України від 02.09.2004 у порушенні касаційного провадження з перегляду ухвали Вищого господарського суду України від 13.05.2004 відмовлено.

На виконання рішення у справі №4/246 судом 19.10.2004 видано відповідні накази.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2005 відстрочено виконання рішення по справі № 4/246 від 18.02.2004 до 31.06.2005.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.08.2005 ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.01.2005 залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2006 у задоволенні заяви Держаного комітету України з державного матеріального резерву про зміну способу і порядку виконання рішення відмовлено повністю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2007 заяви НАК "Нафтогаз України" та Держаного комітету України з державного матеріального резерву про зміну способу і порядку виконання рішення задоволено, змінено спосіб виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2004 у справі № 4/246 в частині зобов'язання Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" повернути до Державного комітету України з державного матеріального резерву природний газ у кількості 1496, 442 млн. куб. метрів на суму 419495 490, 80 грн. Стягнуто з Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь Держаного комітету України з державного матеріального резерву 50 000000,00 грн. в рахунок повернення 178 361 218,00 куб. м природного газу. Зобов'язано Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України" повернути до Державного комітету України з державного матеріального резерву природний газ у кількості 1 318 080 782,00 куб. метрів на суму 369 495 490,80 грн.

16.05.2008 Господарським судом міста Києва видано відповідні накази.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 задоволено заяву Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень про заміну сторони її правонаступником у справі №4/246 та замінено кредитора згідно наказу №4/246 від 16.05.2008, виданого Господарським судом міста Києва з Державного комітету України з державного матеріального резерву, його правонаступником - Державним агентством резерву України (01601, м. Київ, вул. вул. Пушкінська,28,МСП, ).

24.01.2017 через відділ діловодства суду представником відповідача подано заяву про зміну способу виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2004 у справі №4/246, відповідно до якої заявник просить суд змінити спосіб виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2004 у справі №4/246 в частині повернення до Державного комітету України з державного матеріального резерву природний газ у кількості 1 318 080 782 куб.м. на загальну суму 369 495 490,80 грн. на стягнення з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на користь Державного агентства резерву України 369 495 490,80 грн.

В обґрунтування обставин, викладених в заяві, заявник посилається на неможливість виконання вказаного рішення встановленим способом, в зв'язку з відсутністю у Відповідача присудженого Позивачу за рішенням суду у справі №4/246 майна, що є безумовною підставою для зміни способу виконання вказаного рішення.

Ухвалою суду від 23.02.2017 зупинено провадження у заяві про зміну способу виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2004 у справі №4/246 до закінчення терміну дії відстрочки виконання рішення господарського суду міста Києва №4/246.

24.02.2017 через відділ діловодства суду Державним агентством резерву України подані заперечення на заяву про зміну способу виконання рішення суду м. Києва у справі №4/246 з тих підстав, що заявником не наведено обґрунтованих конкретних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Ухвалою суду від 27.11.2017 поновлено провадження по розгляду заяви про зміну способу виконання рішення суду у справі №4/246. Розгляд справи призначено на 12.12.2017. В судовому засіданні 12.12.2017 оголошено перерву до 14.12.2017.

Розглянувши заяву про зміну способу та порядку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2004 у справі №4/246, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, господарський суд встановив.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За приписами статей 4-5 статті 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

Згідно із мотивувальною частиною рішення №16-рп/2009 від 30.06.2009 Конституційного Суду України виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Виходячи з того, що згідно зі статті 1 Конституції України Україна є правовою державою, обов'язковість виконання судових рішень є обов'язковою гарантією, дотримання якої є визначальним для утвердження авторитету України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 по справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005 по справі "Чіжов проти України" (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З урахуванням викладеного, відповідно до вимог Конституції України рішення суду по справі №4/246, яке набрало законної сили, є обов'язковим до виконання та має бути виконане.

Із встановлених обставин та пояснень сторін вбачається, що на теперішній час рішення суду від 18.02.2004 у справі №4/246 не виконано.

Відповідно до частини 2 статті 121 Господарського процесуального кодексу України за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, господарський суд за власною ініціативою, за заявою сторони виконавчого провадження, за заявою виконавця, поданою на підставі заяви сторони виконавчого провадження, або за заявою державного виконавця, поданою з власної ініціативи, у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", суд, який видав виконавчий документ, може змінити спосіб та порядок виконання рішення, ухвали, постанови у порядку, передбаченому частиною першою цієї статті.

Підставою для зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом.

При цьому, під зміною способу та порядку виконання рішення слід розуміти прийняття господарським судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими. Зміна способу виконання рішення можлива шляхом видозмінення зазначеної у рішенні форми виконання.

Заява про зміну способу та порядку виконання рішення розглядається за правилами Господарського процесуального кодексу України, тому заявник повинен надати докази наявності обставин, що передбачені статті 121 Господарського процесуального кодексу України.

Пунктом 7.1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» роз'яснено, що під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти прийняття господарським судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими. Наприклад, зміна способу виконання рішення можлива шляхом видозмінення зазначеної у рішенні форми (грошової чи майнової) виконання, тобто за відсутності у боржника присудженого позивачеві майна в натурі або грошових коштів, достатніх для покриття заборгованості.

Змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.

Звернення стягнення на кошти за відсутності у боржника майна здійснюється у випадку, коли стягувачу присуджено майно, визначене родовими ознаками.

Пунктом 7.2 Постанови №9 від 17.10.2012 пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" встановлено, що вирішуючи питання про зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Отже, в основу рішення про зміну способу та порядку виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим його виконання встановленим способом.

При цьому відповідно до п.7.4 вказаної постанови за відсутності у відповідача присудженого позивачеві майна в натурі господарський суд може змінити спосіб виконання рішення і видати наказ про стягнення вартості цього майна. При цьому господарський суд повинен виходити з вартості майна, визначеної ним у рішенні про його передачу (повернення).

Факт відсутності визначених у рішенні суду обсягів газу, встановлено судом в ході розгляду справи № 4/246. Так, відповідно до актів р-16 та актів прийому-передачі природного газу за 96-97роки в 1996 та 1997 роках на підприємства системи AT «Укргазпром» був закладений газ в кількостях, вказаний в актах р-16. Вказаний газ використано ДАКХ «Укргаз» та AT «Укргазпром» на виконання рішень уряду України без оформлення договірних операцій по відпуску цього природного газу з Держкомрезервом України.

Правовідносини між Заявником та Позивачем виникли на підставі договору від 03.05.99 № юр-7/554-99, а не на підставі договору (контракту) позичання матеріальних цінностей, визначених Законом України «Про державним матеріальний резерв».

Договорів про відпуск матеріальних цінностей з держрезерву між Держкомрезервом та ДАКХ «Укргаз» і AT «Укргазпром» в формі єдиного документу скріпленого печатками сторін та підписаного їх посадовими особами на відпуск природного газу з державного резерву укладено не було.

Отже, факт відсутності укладених договорів про відпуск матеріальних цінностей з державного резерву між Держкомрезервом України та ДАКХ «Укргаз», та AT «Укргазпром» встановлено судом, про що зазначено в рішенні господарського суду міста Києва від 18.02.04 у вказаній справі № 4/246, яке набрало законної сили 29.03.04.

Відпуск природного газу здійснювався з дочірніх підприємств, AT «Укргазпром» (підприємства, що підписували акти форми р-16) безпосередньо до AT «Укргазпром» та ДАКХ «Укргаз», що підтверджується актами Кабінету Міністрів України, зазначених у рішенні суду.

Відповідно до зазначених розпоряджень Кабінету Міністрів України вказаний газ використано для забезпечення потреб населення, комунально-побутових споживачів і бюджетних організацій в осінньо-зимовий період 1996-1997 років.

Тобто факт відсутності у Відповідача відпущених з Держкомрезерву у 1996-1997 роках вищевказаних обсягів газу встановлено судом, і в силу вимог ч.3 ст.35 ГПК України окремого доказування не потребує.

При цьому, 01.07.04 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 12.05.04 №00 1713-IV, яким абз.7 ст.2 Закону України «Про державний матеріальний резерв» в редакції:

«позичання матеріальних цінностей з державного резерву - відпуск матеріальних цінностей з державного резерву на договірних засадах з наступним поверненням до державного резерву тієї ж кількості аналогічних матеріальних цінностей;»

викладений в наступній редакції:

«позичання матеріальних цінностей з державного резерву - відпуск матеріальних цінностей з державного резерву на договірних засадах з наступним поверненням до державного резерву тієї ж кількості аналогічних матеріальних цінностей або, у разі неможливості їх повернення, - з відшкодуванням за рішенням Кабінету Міністрів України грошової вартості на час повернення, але не менше, ніж на час відпуску, з наступним спрямуванням одержаних коштів на закладення відповідної кількості матеріальних цінностей».

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

В рішенні від 09.02.19 № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої ст.58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України роз'яснив, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Зобов'язання про повернення зазначених обсягів газу виникло у Відповідача як правонаступника ДАХК «Укргаз» виключно на підставі Договору від 03.06.99 № юр-7/554-99. Будь-яких інших договорів, передбачених Законом України «Про державний матеріальний резерв», у вказаних правовідносинах між сторонами по справі не укладалось.

Таким чином факт відсутності у відповідача присудженого Позивачу за рішенням суду у справі № 4/246 майна є безумовною підставою для зміни способу виконання вказаного рішення суду.

Статтею 11 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що з метою забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу на суб'єктів ринку природного газу у виключних випадках та на визначений строк можуть покладатися спеціальні обов'язки в обсязі та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України після консультацій із Секретаріатом Енергетичного Співтовариства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.15 №758 «Про затвердження Положення про покладання спеціальних обов'язків на суб'єктів природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносин у перехідний період)» на відповідача покладено наступні спеціальні обов'язки:

- обов'язок господарського товариства, 100 відсотків акцій (паїв, часток) якого належать державі або іншому господарському товариству, єдиним акціонером якого є держава (ПАТ «Укргазвидобування»), продавати природний газ господарському товариству, єдиним акціонером якого є держава та яке має укладені договори купівлі-продажу природного газу з іноземними оптовими продавцями (Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України» (далі - НАК «Нафтогаз України»), та обов'язок НАК «Нафтогаз України» придбавати такий природний газ для формування ресурсу природного газу для побутових споживачів, релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) та виробників теплової енергії в рамках виробництва теплової енергії для релігійних організацій та надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (далі - виробники теплової енергії) в обсязі, за цінами, на умовах та у порядку, що визначені пунктами 5-8 цього Положення;

- обов'язок НАК «Нафтогаз України» продавати природний газ постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів та релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) за цінами, на умовах та у порядку, що визначені пунктами 9 і 10 цього Положення;

- обов'язок постачальників природного газу постачати природний газ побутовим споживачам та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) за цінами, на умовах та у порядку, що визначені пунктами 11-14 цього Положення;

- обов'язок НАК «Нафтогаз України» постачати природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії за цінами, на умовах та у порядку, що визначені пунктами 15-17 цього Положення;

- обов'язок НАК «Нафтогаз України» постачати природний газ ПАТ «Одеський припортовий завод» на умовах та у порядку, що визначені пунктом 171 цього Положення.

Згідно з вимогами абз.4 п.5 вказаного Положення - газ вітчизняного видобутку Відповідач зобов'язаний використовувати виключно для потреб побутових споживачів, релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) та виробників теплової енергії.

Відповідач має право проводити операції заміщення між імпортованим природним газом та природним газом вітчизняного видобутку, з метою врахування сезонних розривів між використанням та видобутком природного газу.

По суті розгляду справи судом встановлено, що постанова Кабінету Міністрів України від 01.10.15 № 758 «Про затвердження Положення про покладання спеціальних обов'язків на суб'єктів природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносин у перехідний період)» діяла з 01.10.15 до 01.04.17.

З 01.04.17 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 22.03.17 №187 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу» (далі - Положення).

Відповідно до ст.11 Закону України «Про ринок природного газу» та вказаного Положення на Заявника покладено наступні спеціальні обов'язки.

- придбавати природний газ у вітчизняних видобувачів газу для формування ресурсу природного газу для побутових споживачів, релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) та виробників теплової енергії в рамках виробництва теплової енергії з метою надання послуг з опалення і постачання гарячої води населенню та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) на умовах та у порядку, що визначені цим Положенням;

- продавати природний газ постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів та релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) на умовах та у порядку, що визначені цим Положенням;

- постачати природний газ на умовах та у порядку, що визначені цим Положенням:

- виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для всіх категорій споживачів (фізичні або юридичні особи, які використовують теплову енергію на підставі договору);

- виробникам теплової енергії, які фінансуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету, що використовують природний газ з метою гарячого водопостачання і опалення приміщень житлового фонду та гуртожитків, які належать їм на праві власності або на інших речових правах;

- виробникам теплової енергії, які фінансуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету, що використовують природний газ з метою опалення службових та виробничих приміщень, які належать їм на праві власності або на інших речових правах;

- виробникам теплової енергії - об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельним кооперативам, що використовують природний газ з метою гарячого водопостачання і опалення приміщень, які належать їм на праві власності або на інших речових правах;

- виробникам теплової енергії, що використовують природний газ для виробництва електричної енергії.

Абзацами 3, 4 п.6 вказаного Положення визначено, що природний газ, придбаний у вітчизняних видобувачів, використовується Компанією виключно для потреб побутових споживачів, релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) та виробників теплової енергії в рамках виробництва теплової енергії з метою надання послуг з опалення і постачання гарячої води населенню та релігійним організаціям.

Компанія має право проводити операції, пов'язані із заміщенням між імпортованим природним газом та природним газом, придбаним в у вітчизняних видобувачів, з метою врахування сезонних розривів між споживанням та видобутком природного газу.

Пунктом 9 вказаного Положення визначено, що у разі коли обсяг природного газу, необхідний Компанії для формування ресурсу природного газу для побутових споживачів, релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) та виробників теплової енергії, перевищує обсяг продажу природного газу вітчизняними видобувачами, Компанії придбаває необхідні обсяги природного газу в інших оптових продавців, у тому числі за кордоном.

В свою чергу відповідно до пояснень заявника для закупівлі імпортованого газу Відповідач вимушений залучати комерційні кредити, в тому числі від іноземних банків.

Враховуючи вищевикладене, суду доведено, що у відповідача відсутні ресурси для забезпечення виконання рішення у справі № 4/246 у визначений судом спосіб.

Загальні принципи формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного матеріального резерву (далі - державний резерв) і регулювання відносин в цій сфері визначені Законом України «Про державний матеріальний резерв» від 24.01.97 № 52/97-ВР.

Згідно з ч. 1 ст.1 Закону № 52/97 державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

Частиною 1 ст.5 Закону №52/97 визначено, що номенклатура матеріальних цінностей державного резерву і норми їх накопичення, в тому числі незнижуваного запасу, затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено судом, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» ст.21 викладено в такій редакції: «Установити, що кошти в сумі 369.495,5 тис. гривень, які сплачує публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Державного агентства резерву України у рахунок повного погашення перед ним заборгованості за отриманий природний газ, а також кошти, що сплачують енергогенеруючі компанії у рахунок погашення перед Державним агентством резерву України заборгованості та зобов'язань за отримане у 1997 - 2000 роках згідно з рішеннями Кабінету Міністрів України органічне паливо (включаючи зобов'язання з податку на додану вартість, що виникають за результатами проведення таких розрахунків, та із сплати штрафних санкцій і відсотків за користування ресурсами), перераховуються Державним агентством резерву України до спеціального фонду державного бюджету та є джерелом надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам, визначеної пунктом 1 статті 14 цього Закону. Заборгованість та зобов'язання з повернення енергогенеруючими компаніями матеріальних цінностей у натуральному вигляді визначаються відповідно до ціни матеріальних цінностей, зазначеної у договорах, а в разі відсутності договору - за цінами, що діяли на дату споживання органічного палива».

Крім цього п.17 ст.11 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» визначено, що джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України на 2014 рік у частині доходів є надходження, визначені частиною третьою статті 29 Бюджетного кодексу України, а також такі надходження:

17) надходження від погашення підприємствами паливно-енергетичного комплексу та нафтогазової галузі перед Державним агентством резерву України заборгованості та зобов'язань за матеріальні цінності (включаючи зобов'язання з податку на додану вартість, що виникають за результатами проведення таких розрахунків, та із сплати штрафних санкцій і відсотків за користування ресурсами), а також надходження Державного агентства резерву України від реалізації матеріальних цінностей, повернутих підприємствами паливно-енергетичного комплексу та нафтогазової галузі. Заборгованість та зобов'язання з повернення енергогенеруючими компаніями матеріальних цінностей у натуральному вигляді визначаються відповідно до ціни матеріальних цінностей, зазначеної у договорах, а в разі відсутності договору - за цінами, що діяли на дату споживання органічного палива.

Таким чином, оцінивши доводи заявника та позивача, наявні в матеріалах справи документи, господарський суд дійшов до висновку про наявність обставин, що роблять неможливим виконання судового рішення по справі №4/246 встановленим способом, а саме шляхом повернення до Державного комітету України з державного матеріального резерву природний газ у кількості 1 318 080 782 куб.м. на загальну суму 369 495 490,80 грн.

Таким чином Відповідачем наведено обґрунтовані обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливи, а зміна способу виконання призведе до фактичного виконання рішення суду по справі № 4/246 від 18.02.2004.

Нормами чинного законодавства передбачено порядок виконання рішення суду щодо передачі стягувачу визначених у виконавчому документі предметів та вчинення відповідних дій у разі відсутності цих предметів.

За відсутності у відповідача присудженого позивачеві майна в натурі, засвідченої державним виконавцем (наприклад, його постановою про повернення виконавчого документа з підстави відсутності майна), господарський суд може змінити спосіб виконання рішення і видати наказ про стягнення вартості цього майна. Тобто змінюючи спосіб виконання судового рішення, суд не змінює останнє по суті, не виправляє рішення, а зокрема, у випадку відсутності присудженого майна приймає рішення про стягнення вартості цього майна.

За таких обставин, враховуючи встановлення судом факту неможливості виконання судового рішення по справі №4/246 встановленим судом способом, приймаючи до уваги відсутність доказів порушення прав інших сторін обраним способом виконання рішення суду та з метою ефективного виконання судового рішення, суд дійшов до висновку щодо можливості зміни способу виконання рішення суду по справі №4/246 в частині повернення до Державного комітету України з державного матеріального резерву природний газ у кількості 1 318 080 782 куб.м. на загальну суму 369 495 490,80 грн. на стягнення з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на користь Державного агентства резерву України 369 495 490,80 грн., внаслідок чого заява про зміну способу виконання рішення підлягає задоволенню в цій частині.

Окрім цього, судом враховано, що відповідно до роз'яснення Державної фіскальної служби України від 20.10.2017 № 2311/6/9999-15-03-02-15/ПК Держрезерв поінформовано про те, що операції з повернення товару (природного газу) правонаступником для цілей оподаткування ПДВ розглядається як операція з постачання товарів, яка відповідно до пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України є об'єктом оподаткування ПДВ та оподатковується за ставкою 20 відсотків. За результатами здійснення такої операції особа, яка повертає (правонаступник) зобов'язана нарахувати податкові зобов'язання, скласти податкову накладу та зареєструвати її в ЄРПН.

Відповідно до роз'яснення Міністерства доходів і зборів України від 11.12.2013 №193737 операції з повернення НАК „Нафтобаз України" у грошовій формі заборгованості Держрезерву за отриманий природний газ у вказаному обсязі набуде статусу операції з постачання товарів, за якою Держрезерв зобов'язане буде визначити податкові зобов'язання з податку на додану вартість виходячи з бази оподаткування, що становить 369 495 490,8 грн.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний матеріальний резерв» державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і порядку передбаченому цим Законом.

Таким чином, за висновком суду, змінюючи спосіб виконання рішення суду від 18.02.2004 №4/246 на стягнення з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на користь Державного агентства резерву України 369 495 490,80 грн. слід врахувати положення щодо оподаткування ПДВ за ставкою 20 відсотків, виходячи з бази оподаткування, що становить 369 495 490,8 грн., відповідно до пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України.

Відтак, суд задовольняє заяву про зміну способу виконання рішення суду від 18.02.2004 №4/246, в частині повернення до Державного комітету України з державного матеріального резерву природний газ у кількості 1 318 080 782 куб.м. на загальну суму 369 495 490,80 грн. на стягнення з публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на користь Державного агентства резерву України 369 495 490,80 грн.з урахуванням ПДВ, тобто включаючи зобов'язання з податку на додану вартість, що виникають за результатами проведення таких розрахунків.

У задоволенні заяви в частині визнання наказу про зобов'язання відповідача повернути до Державного комітету України з державного матеріального резерву природний газ у кількості 1 318 080 782 куб.м на загальну суму 369 495 490,80 грн. таким, що не підлягає виконанню, суд відмовляє, оскільки зміна способу виконання рішення суду не є підставою для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, при цьому відповідно до п. 7.8 Постанови пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" новий наказ не видається.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 121 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про зміну способу виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2004 у справі №4/246 задовольнити.

Змінити спосіб виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2004 у справі №4/246, в частині повернення до Державного комітету України з державного матеріального резерву природний газ у кількості 1 318 080 782 куб.м. на загальну суму 369 495 490,80 грн. на стягнення з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720) на користь Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28, код 37472392) 369 495 490,80 грн. (триста шістдесят дев'ять мільйонів чотириста дев'яносто п'ять тисяч чотириста дев'яносто гривень 80 копійок)з урахуванням ПДВ.

Ухвала суду набирає законної сили в день її прийняття, згідно зі статтею 115 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковою на всій території України та може бути пред'явлена до примусового виконання в порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження".

Суддя І.І. Борисенко