ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07.12.2017 Справа № 905/2281/17

Господарський суд Донецької області у складі Головуючого судді Мельниченко Ю.С., при секретарі судового засідання Грабчаку Г.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейлтранслогістік», м. Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Донецький металургійний завод», м.Покровськ, Донецька область

про стягнення 70 943 грн. 80 коп.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю б/н від 12.12.2016р.

від відповідача: представник не зявився.

Розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу відповідно до ст. 811 Господарського-процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 07.12.2017р. суд виходив до нарадчої кімнати (каб. 324) для прийняття рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Рейлтранслогістік», м. Київ, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Донецький металургійний завод», м.Покровськ, Донецька область, про стягнення 70 943 грн. 80 коп.

Ухвалою суду від 05.10.2017р. господарським судом Донецької області було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 18.10.2017р.

Ухвалою від 18.10.2017р. господарським судом Донецької області було відкладено розгляд справи на 14.11.2017р.

19.10.2017р. від позивача через канцелярію господарського суду Донецької області надійшло клопотання (вих.№2461/10 від 18.10.2017р.) про долучення документів до матеріалів справи.

14.11.2017р. від позивача через канцелярію господарського суду Донецької області, на виконання ухвали суду від 18.10.2017р., надійшли письмові пояснення (вих.№2591/11 від 10.11.2017р.) з додатками.

Також, представником позивача 14.11.2017р. подано клопотання про продовження строку розгляду спору на 15 (пятнадцять) днів до 14.11.2017р.

Ухвалою суду від 14.11.2017р., у звязку з задоволенням відповідного клопотання позивача, господарським судом Донецької області було продовжено строк розгляду спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 07.12.2017р.

23.11.2017р. від позивача через офіційну електронну пошту господарського суду Донецької області надійшло клопотання за вих.№2674/11 від 22.11.2017р. про долучення документів до матеріалів справи.

Також, 23.11.2017р. від позивача через канцелярію господарського суду Донецької області надійшло аналогічне за змістом клопотання за вих.№2674/11 від 22.11.2017р. з додатками.

07.12.2017р. від позивача через канцелярію господарського суду Донецької області, на виконання узвали суду від 18.10.2017р., надійшли письмові пояснення за вих.№2697/12 від 06.12.2017р. з додатками.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобовязань за договором транспортно-експедиторського обслуговування № від 01.10.2016р. щодо оплати вартості наданих послуг, внаслідок чого останній допустив заборгованість в заявленій до стягнення сумі, на яку, також, нараховані три відсотки річних, сума інфляційного збільшення заборгованості та пеня. Нормативно позовні вимоги обґрунтовані ст.ст. 15, 16, 525, 526, 530, 549, 625, 629 Цивільного кодексу України.

Представник позивача у судових засіданнях 14.11.2017р. та 07.12.2017р. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, в обґрунтування своїх вимог посилався на неналежне виконання відповідачем зобовязань за договором транспортно-експедиторського обслуговування № від 01.10.2016р. щодо оплати вартості наданих послуг, внаслідок чого останній допустив заборгованість в заявленій до стягнення сумі, на яку, також, нараховані три відсотки річних, сума інфляційного збільшення заборгованості та пеня. Крім того, у судовому засіданні 07.12.2017р. представник позивача усно надав пояснення стосовно зарахування здійснених відповідачем оплат, а саме здійснені відповідачем оплати за надані послуги у загальному розмірі 2 020 000, 00 грн., зараховані позивачем наступним чином: 1441,14 грн. в якості погашення заборгованості, яка існувала станом на 01.01.2017р.; 2 617,52 грн. в якості оплати за надані послуги за актом виконаних робіт №4 від 15.01.2017р. (повністю сплачений); 335 664, 00 грн. - в якості оплати за надані послуги за актом виконаних робіт №5 від 15.01.2017р. (повністю сплачений); 1 680 277, 34 грн. в якості оплати за надані послуги за актом виконаних робіт №3 від 15.01.2017р. (частково сплачений). Таким чином, сума заборгованості у розмірі 58 382 грн. 46 ком., що є предметом розгляду позовних вимог, є заборгованість відповідача перед позивачем за актом виконаних робіт №3 від 15.01.2017р.

Відповідач, в свою чергу, про судові засідання 18.10.2017р., 14.11.2017р. та 07.12.2017р. був повідомлений належним чином, про що свідчать штампи поштових відправлень на зворотному боці відповідних ухвал та повідомлення про вручення рекомендованих листів з відміткою про їх отримання 12.10.2017р., 31.10.2017р., 28.11.2017р., однак у засідання суду представника не направив, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвал суду не виконав.

З огляду на достатність наявних в матеріалах справи документів для правильного вирішення спору, враховуючи, що ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву не впливає на правову оцінку спірних правовідносин та не перешкоджає вирішенню справи, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази в порядку ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВСТАНОВИВ:

01.10.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рейлтранслогістік» (далі експедитор) та Публічним акціонерним товариством «Донецькій металургійний завод» (далі клієнт) був укладений договір транспортно-експедиторського обслуговування № (далі за текстом Договір), відповідно до умов якого, клієнт доручає, а експедитор, в порядку та на умовах договору, зобовязується за дорученням клієнта, за винагороду та за його рахунок надавати клієнту послуги, передбачені пунктом 1.2 Договору.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що на умовах договору експедитор зобовязується надати клієнту транспортно-експедиторські послуги з організації та оплати перевезень вантажів клієнта залізницями України та країн СНД у власних (орендованих) вагонах або вагонах, що знаходяться під управлінням експедитора на інших законних підставах (надалі - вагони експедитора).

Згідно пункту 1.3 договору, вартість послуг експедитора визначена розділом 3 цього договору.

Відповідно до п.2.2.5. договору, моментом надання послуг є дата складання звіту/акту виконаних робіт оформленого з врахуванням діючого законодавства.

Пунктом 3.2. договору передбачено, що вартість послуг експедитора, на узгоджених сторонами маршрутах прямування вагонів, обумовлюється в додатках та/або додаткових угодах до цього договору, які підписуються уповноваженими представниками обох сторін.

Винагорода Експедитора визначається відповідно з підписаними додатками та/або додатковими угодами до цього договору (п.3.2.1. договору).

Відповідно до п.3.3. договору, оплата послуг експедитора здійснюється клієнтом в розмірі 100% передоплати, виходячи з заплановано обєму перевезення, не пізніше, ніж за 2 календарних дня до початку заадресування порожніх вагонів на станцію завантаження, на підставі виставленого експедитором рахунку на передоплату.

Згідно з п.3.5. Договору, у разі перевищення суми витрат, понесених експедитором над сумою послуг експедитора, зазначених в підписаних додатках до договору, клієнт відшкодовує експедитору суму фактичного перевищення витрат на підставі звіту/акту виконаних робіт експедитора, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок експедитора протягом 3 (трьох) банківських днів з дати затвердження звіту/акту виконаних робіт.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що за порушення зобовязань, які виникають з договору, сторона несе відповідальність, встановлену договором та діючим законодавством України.

Відповідно до пункту 4.2 договору, за порушення клієнтом зобовязань, передбачених пунктом 4.3 та розділом 3 цього договору в частині розрахунків, клієнт зобовязаний сплатити експедитору за кожен день прострочення пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Пунктом 4.7 договору передбачено, що за письмовою угодою сторін, оплата провізних платежів для здійснення завантаженого рейсу при перевезеннях у вагонах з ознакою орендатора (оператора) ТОВ «Рейлтранслогістік», а також завантаженого та/або порожнього рейсу в вагонах інших власників, в тому числі орендованих, здійснюється клієнтом протягом 5-ти банківських днів з моменту отримання рахунку від експедитора на наступних умовах: комісія ТОВ «Рейлтранслогістік» - 2% від вартості залізничного тарифу, згідно підтверджуючих документів; комісія на додаткові збори не нараховується.

Відповідно до п.7.1. договору, останній вступає в силу з дня його підписання сторонами та діє до 31.12.2017р. включно, а в частині розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

01.10.2016р., 01.11.2016р., 01.12.2016р., 01.01.2017 між сторонами були укладені додаткові угоди №1, 2, 3, 4 до договору транспортно-експедиторського обслуговування № відповідно, в яких, в тому числі, сторонами узгоджувалась зміна вартості послуг за надання у користування вагонів експедитора.

Так, відповідно до додаткової угоди № 4 від 01.01.2017р. до договору транспортно-експедиторського обслуговування №, сторони погодили, що вартість послуг за надання у користування вагонів експедитора визначається в розмірі 540, 00 грн. без ПДВ, ПДВ 108, 00 грн., всього з ПДВ - 648, 00 грн. за один вагон за добу, при цьому кожні неповні сутки вважаються повними.

На виконання умов договору, позивачем було виставлено відповідачу рахунки №988 від 29.12.2016р. на суму 1 610 000,00 грн. та №22 від 12.01.2017р. на суму 500 000, 00 грн. на попередню оплату на загальну суму 2 110 000, 00 грн. з ПДВ.

В свою чергу, ПАТ «Донецький металургійний завод» в якості сплати попередньої оплати за вказаними рахунками до договору транспортно-експедиторського обслуговування № від 01.10.2016р. на користь ТОВ «Рейлтранслогістік» були перераховані грошові кошти у сумі 2 020 000 грн. 00 коп. Перерахування проводилось шляхом безготівкового переказу, що підтверджується наступними виписками за особовим рахунком позивача: від 05.01.2017р. на суму 900 000, 00 грн.; від 06.01.2017р. на суму 400 000, 00 грн.; від 10.01.2017р. на суму 200 000, 00 грн.; від 23.01.2017р. на суму 110 000, 00 грн.; від 23.01.2017р. на суму 190 000, 00 грн.; від 24.01.2017р. на суму 150 000, 00 грн.; 25.01.2017р. на суму 70 000, 00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, на умовах, закріплених у пункті 4.7 розділу 4 договору щодо комісії ТОВ «Рейлтранслогістік» у розмірі 2% від вартості залізничного тарифу, експедитор (позивач), виконуючи свої зобовязання, передбачені підпунктом 2.2.3 пункту 3.2 розділу 3 та пунктом 3.4 розділу 3 договору, у січні 2017 року самостійно здійснив коштами, попередньо отриманими від клієнта на підставі виставлених рахунків та власними коштами, платежі по оплаті залізничного тарифу перевізникам: Одеській залізниці та Донецькій залізниці за перевезення вагонів у порожньому та завантаженому стані по території України за перевізними документами відповідача на загальну суму 1 704 568, 44 грн. з ПДВ.

Здійснення позивачем платежів підтверджується наступними документами про списання залізницею зі спеціальних рахунків ТОВ «Рейлтранслогістік» грошових коштів у сумі 1 704 568,44 з ПДВ:

- переліками перевізних документів Регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця»: № 20170102 від 02.01.2017р., № 20170104 від 04.01.2017р., № 20170109 від 09.01.2017р., № 20170110 від 10.01.2017р., № 20170112 від 12.01.2017р.;

- переліком перевізних документів філії «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» ПАТ «Українська залізниця» №20170104 від 04.01.2017р.

Вищезазначеними документами також підтверджується розмір комісії ТОВ «Рейлтранслогістік» (2%) за надані послуги на суму 34 091, 36 грн. з ПДВ.

Також, судом встановлено, що надання позивачем та отримання відповідачем вищезазначених послуг, з врахуванням комісії (2%), на загальну суму 1 738 659, 80 грн. з ПДВ, оформлено актом виконаних робіт №3 від 15.01.2017р. до Договору транспортно-експедиторського обслуговування № від 01.10.2016р.

Крім того, між сторонами також було підписано акт виконаних робіт №4 від 15.01.2017р. та акт виконаних робіт №5 від 15.01.2017р. до Договору транспортно-експедиторського обслуговування № від 01.10.2016р.

Вказані акти виконаних робіт №№3, 4, 5 від 15.01.2017р. підписані повноважними представниками сторін без зауважень, підписи скріплені печатками підприємств.

З наявного в матеріалах справи акту звіряння взаєморозрахунків та усних пояснень позивача вбачається, що відповідачем у січні 2017р. було здійснено оплату за надані послуги у загальному розмірі 2 020 000, 00 грн., які зараховані позивачем наступним чином: 1441,14 грн. в якості погашення заборгованості, яка існувала станом на 01.01.2017р.; 2 617,52 грн. в якості оплати за надані послуги за актом виконаних робіт №4 від 15.01.2017р. (повністю сплачений); 335 664, 00 грн. - в якості оплати за надані послуги за актом виконаних робіт №5 від 15.01.2017р. (повністю сплачений); 1 680 277, 34 грн. в якості оплати за надані послуги за актом виконаних робіт №3 від 15.01.2017р. (частково сплачений).

Таким чином, сума заборгованості за актом виконаних робіт №3 від 15.01.2017р. складає 58 382 грн. 46 коп.

Відповідачем жодних заперечень щодо отриманих послуг від позивача на підставі Договору, не надано.

Частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

До виконання господарських договорів застосовується відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених цим Кодексом, що передбачено приписами другого абзацу пункту першого статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Проаналізувавши укладений між сторонами договір транспортно-експедиторського обслуговування № від 01.10.2016р. суд дійшов висновку, що останній за своєю правовою природою є договором транспортного експедирування.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно ч.1, ч.3 ст.929 Цивільного кодексу України, ч 1. ст. 316 Господарського кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 526 Цивільного кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми узгоджуються з вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Згідно з п.3.5 Договору, у разі перевищення суми витрат, понесених експедитором над сумою послуг експедитора, зазначених в підписаних додатках до договору, клієнт відшкодовує експедитору суму фактичного перевищення витрат на підставі звіту/акту виконаних робіт експедитора, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок експедитора протягом 3 (трьох) банківських днів з дати затвердження звіту/акту виконаних робіт.

Враховуючий положення п.3.5 Договору, суд дійшов висновку, що граничним строком виконання зобовязання з оплати вартості наданих послуг за актом виконаних робіт №3 від 15.01.2017р. є 18.01.2017р.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, в порушення умов Договору, відповідач оплату за надані послуги за вищевказаним актом, не здійснив.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав у ПАТ «Донецький металургійний завод» для ухилення від виконання свого обовязку за договором транспортно-експедиторського обслуговування № від 01.10.2016р. стосовно оплати послуг, як це визначено розділом 3 договору.

Таким чином, станом на час розгляду справи заборгованість відповідача за отримані послуги за актом виконаних робіт №3 становить 58 382 грн. 46 коп.

Відповідно до ч.1 ст.610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається здійснення відповідачем розрахунку з позивачем впродовж строку, визначеного договором, що призвело до порушення відповідачем зобовязання з оплати наданих послуг як боржником, який прострочив виконання, у розумінні ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України. Доказів зворотного суду надано не було.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав. Належних доказів погашення заборгованості станом на час вирішення спору відповідачем суду не надано.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу за надані послуги у розмірі 58 382 грн. 46 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім стягнення основної заборгованості позивачем також заявлені вимоги про стягнення з відповідача 3% річних за період з 06.02.2017р. по 26.09.2017р. у сумі 1 118 грн. 06 коп., оцінюючи правомірність нарахування яких суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд встановив, що розрахунок позивача є арифметично вірним та позовні вимоги в цій частині суд вважає обґрунтованими та доведеними матеріалами справи, отже, такими, що підлягають задоволенню.

Також, позивачем відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України нараховані інфляційні втрати за прострочення оплати вартості наданих послуг у розмірі 4 016 грн. 71 коп. за період з 06.02.2017р. по 26.09.2017р.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що він є методологічно та арифметично невірним, оскільки в розрахунках позивача період нарахування не відповідає вимогам п.3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, відповідно до якого розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Крім того, індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Зробивши власний розрахунок суд зазначає, що фактично розмір інфляційних втрат за вказаний період дорівнює 3 398 грн. 93 коп., у звязку з чим задоволенню підлягає сума інфляційних втрат у визначеному судом розмірі, а в частині стягнення 617 грн. 78 коп. суд відмовляє у звязку з їх необґрунтованістю.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення пеню за період з 28.03.2017р. по 26.09.2017р. на суму 1 630 грн. 19 коп., виходячи з подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Оцінюючи правомірність нарахування якої суд зазначає наступне.

Приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею).

Аналогічні норми містяться в ст. 549 Цивільного кодексу України, згідно з якими штрафом/пенею визнається визначена законом або договором грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання, зокрема, в разі прострочення виконання.

Відповідно до пункту 4.2 договору, за порушення клієнтом зобовязань, передбачених пунктом 4.3 та розділом 3 цього договору в частині розрахунків, клієнт зобовязаний сплатити експедитору за кожен день прострочення пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в періоді, за який сплачується пеня.

Разом з тим, ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», за приписом статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Згідно п.2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Як встановлено вище судом, прострочення зобовязання у відповідача виникло з 19.01.2017р., враховуючи положення ч.6.с т.232 Господарського кодексу України, період часу, за який може бути нарахована пеня позивачем відповідачу за порушення грошового зобовязання - з 19.01.2017р. по 19.07.2017р.

Перевіривши розрахунок пені, суд дійшов висновку, що вказаний розрахунок є методологічно та арифметично невірним. Фактично розмір пені за період, з урахуванням вимог ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, а саме з 28.03.2017р. по 19.07.2017р. становить 4707 грн. 39 коп., з огляду на вищевикладене позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а в частині стягнення 2 719 грн. 18 коп. є такими, що не підлягають задоволенню.

Розрахунок 3% річних, інфляційних втрат та пені було здійснено за допомогою програмного забезпечення Ліга Закон.

Вирішуючи питання про розподіл господарських витрат зі сплати судового збору, суд зазначає, що витрати зі сплати судового збору за вимогами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Зважаючи на викладені обставини, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись ст.ст. 11, 509, 525, 526, 530, 546, 549, 610, 612, 615, 625, 629, 929 Цивільного кодексу України; 173, 174, 193, 230, 232, 316, 343 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 4, 42-47, 28, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Донецький металургійний завод» (, місцезнаходження 85300, Донецька обл., м. Покровськ, вул. Торгівельна, буд. 106-А) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейлтранслогістік» (, місцезнаходження 04116, м. Київ, вул. Старокиївська, буд. 10-Г) заборгованість за договором транспортно-експедиторського обслуговування № від 01.10.2016р. в сумі 58 382 грн. 46 коп., пеню у розмірі 4 707 грн. 39 коп., інфляційні втрати у розмірі 3 398 грн. 93 коп., 3% річних у сумі 1 118 грн. 06 коп. та витрати зі сплати судового збору у сумі 1524 грн. 74 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

Апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу, протягом десяти днів. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення.

У судовому засіданні 07.12.2017р. проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 12.12.2017р.

Суддя Ю.С. Мельниченко