КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2017 р. Справа№ 910/2822/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсакової Г.В.

суддів: Скрипки І.М.

Яковлєва М.Л.

при секретарі судового засідання Кравченко Х.С.

за участю представників:

від позивача - Цалованська Я.Л.

від відповідача - Попадин М.С.

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: не з'явився;

від третьої особи-3: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Юридичне бюро " АКВІТАНС " на рішення господарського суду міста Києва від 11.05.2017 (дата складання повного тексту 12.05.2017)

у справі № 910/2822/16 (головуючий суддя Усатенко І.В., судді: Шкурдова Л.М., Ярмак О.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" в особі уповноважено особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Оберемка Р.А.

до Приватного підприємства "Юридичне бюро " АКВІТАНС "

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні

відповідача 1) ОСОБА_5

2) ОСОБА_6

3) ОСОБА_7

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.05.2017 у справі № 910/2822/16 позов задоволено повністю, визнано недійсним договір купівлі - продажу від 08.05.2014, укладений між Публічним акціонерним товариством "Європейський газовий банк" (далі - ПАТ "Європейський газовий банк") та Приватним підприємством "Юридичне бюро "АКВІТАНС" (далі - ПП "Юридичне бюро "АКВІТАНС"), стягнуто з ПП "Юридичне бюро "АКВІТАНС" на користь ПАТ "Європейський газовий банк" витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 378 грн. 00 коп. за розгляд позовних вимог та витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 378 грн. 00 коп. за розгляд апеляційної скарги на ухвалу господарського суду міста Києва у справі № 910/2822/16 від 26.04.2016.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову мотивовано тим, що оспорюваний правочин є таким щодо якого наявна заінтересованість, проте, він був укладений без відповідного рішення спостережної ради позивача, що суперечить положенням ст. 71 Закону України «Про акціонерні товариства» та п. 9.13 статуту позивача, за наявності дефекту волі. Крім того, судом першої інстанції встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що оспорюваний правочин після його укладення було схвалено спостережною (наглядовою) радою позивача або загальними зборами позивача, а тому в силу приписів ст. 241 Цивільного кодексу України наступне схвалення оспорюваного договору - не відбулося.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ПП "Юридичне бюро "АКВІТАНС " звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 11.05.2017 у справі № 910/2822/16 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Апелянт в апеляційній скарзі наголошує на тому, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що оспорюваний правочин укладено за рішенням виконавчого органу - правління позивача від 25.04.2014, оформленим протоколом № 16 від 25.04.2014. Проте, судом першої інстанції не враховано, що у наведеному протоколі № 16 від 25.04.2014 зазначено, що рішення приймались правлінням позивача на виконання протоколу спостережної ради позивача № 11 від 14.04.2014, і який всупереч ст. 38 Господарського процесуального кодексу України не було витребувано судом першої інстанції, як і не досліджено питання стосовно наявності будь-яких рішень спостережної ради позивача щодо надання згоди на укладення оспорюваного правочину та/або його схвалення.

Крім того, апелянт в обгрунтування підстав скасування рішення суду першої інстанції зазначав про те, що:

- при вирішенні спору не було враховано наявність постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.08.2015 у справі № 826/5307/15, якою задоволено позов ПП "Юридичне бюро "АКВІТАНС" до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Європейський газовий банк» Оберемка Р.А., треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, а саме: визнано незаконним та скасовано наказ Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Європейський газовий банк» Оберемка Р.А. № 178/2 від 22.12.2014 «Щодо визнання нікчемним правочинів», згідно якого визнано нікчемними договори купівлі-продажу між ПАТ «Європейський газовий банк» та ПП «Юридичне бюро «АКВІТАНС»;

- судом першої інстанції помилково зроблено висновок про суперечність оспорюваного правочину ст. 71 Закону України «Про акціонерні товариства», оскільки на думку апелянта, метою механізму погодження спостережною радою банку правочинів щодо яких наявна заінтересованість, є недопущення відчуження майна за заниженою ціною, а вартість автомобілів, які були відчужені згідно договору купівлі - продажу від 08.05.2014, перевищує вартість автомобілів, визначену в звіті за результатами проведення незалежної експертної оцінки, замовленої банком.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2017 колегією суддів у складі: головуючого судді Корсакової Г.В., суддів Чорної Л.В., Хрипуна О.О. прийнято апеляційну скаргу Приватного підприємства "Юридичне бюро "Аквітанс" на рішення господарського суду міста Києва від 11.05.2017 у справі № 910/2822/16 до провадження, розгляд справи призначено на 21.06.2017.

16.06.2017 через канцелярію суду від відповідача надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких останній просив долучити до матеріалів справи додаткові документи і наголошував на тому, що 19.05.2017 (тобто вже після звернення з апеляційною скаргою) він звернувся з листом до ОСОБА_8 (який обіймав посаду голови спостережної ради банку на час виникнення спірних правовідносин) стосовно надання відомостей про те, чи розглядалось на засіданні спостережної ради питання щодо укладення договорів купівлі-продажу автомобілів. В свою чергу, ОСОБА_8 у відповідь на лист відповідача, у листі від 02.06.2017 повідомив, що вказане питання розглядалось спостережною радою ПАТ «Європейський газовий банк», а також 13.06.2014 на засіданні спостережної ради погоджено звіт голови правління банку по усуненню недоліків (зазначено, що укладено 2 договори купівлі - продажу автомобілів від 08 та 14 травня 2014 року саме із заінтересованою особою - ПП "Юридичне бюро " АКВІТАНС " на загальну суму 2 918 000,00 грн.), повідомлено спостережну раду про те, що директором ПП "Юридичне бюро " АКВІТАНС " є Попадин М.С., який одночасно був головою ревізійної комісії АТ «Єврогазбанк», у чому полягає заінтересованість, а звіт голови правління було затверджено рішенням спостережної ради № 20 від 13.06.2014. Також, у листі від 02.06.2017 ОСОБА_8 повідомив, що оригінали протоколів спостережної ради були передані правлінням банку по акту Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в АТ «Єврогазбанк» Ковальову В.М.

19.06.2017 через канцелярію суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого він просить суд залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на те, що враховуючи положення ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства», факт призначення Попадина М.С. головою ревізійної комісії позивача рішенням позачергових загальних зборів позивача, оформлених протоколом № 2 від 29.10.2012, факт перебування Попадина М.С. на вказаній посаді станом на момент укладення оспорюваного договору, та факт обіймання ним посади директора відповідача, в силу ст. 71 Закону України «Про акціонерні товариства» свідчить про те, що Попадин М.С. на момент укладення оспорюваного правочину був особою, заінтересованою у його вчиненні, і що, відповідно, потребувало згоди спостережної ради позивача. Проте, договір купівлі - продажу від 08.05.2014 був укладений за рішенням виконавчого органу, без рішення спостережної ради і в подальшому вказаний договір спостережною радою погоджено також не було. Крім того, позивач вказував і на те, що матеріали справи не містять доказів того, що автомобілі, які є предметом договору купівлі - продажу від 08.05.2014, дійсно були виставлені на відкритий продаж, і що за них ніхто із третіх осіб не пропонував більшу ціну, ніж була запропонована відповідачем, або пропонували ціни менші, ніж відповідач.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 продовжено строк розгляду спору у справі № 910/2822/16 на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 16.08.2017.

05.07.2017 через канцелярію суду від позивача надійшли заперечення щодо долучення до матеріалів справи доповнень до апеляційної скарги, посилаючись на те, що апелянтом додаткові документи отримані від ОСОБА_8 вже після винесення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, і апелянтом не доведено поважності причин неможливості подачі доказів до суду першої інстанції.

16.08.2017 через канцелярію суду від позивача надійшли пояснення на доповнення до апеляційної скарги, в яких позивач наголошував на тому, що при огляді наданих скаржником копій документів та співставлення їх з документами позивача, встановлено розбіжності в шапці документу, тексті звіту правління ПАТ «Єврогазбанк», підписах уповноважених осіб, встановлено невідповідність форми відбитку печатки банку на наданому відповідачем документі, а тому просив суд апеляційної інстанції не приймати вказані документи.

В судовому засіданні 16.08.2017 представник позивача подав суду клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.08.2017 продовжено строк розгляду спору у справі № 910/2822/16 на п'ятнадцять днів та розгляд справи відкладено на 23.08.2017.

18.08.2017 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи, а саме: лист ПП "Юридичне бюро "АКВІТАНС" № 30 від 03.07.2017 та лист колишнього голови правління АТ «Єврогазбанк» Сулятицького Б.І. від 11.07.2017.

Відповідно до розпорядження начальника управління Київського апеляційного господарського суду № 09-53/3355/17 від 22.08.2017 у зв'язку з перебуванням суддів Хрипуна О.О. та Чорної Л.В., які не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/2822/16.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 22.08.2017 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Корсакової Г.В. суддів: Михальської Ю.Б., Яковлєва М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.08.2017 прийнято справу №910/2822/16 за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Юридичне бюро "Аквітанс" на рішення господарського суду міста Києва від 11.05.2017 до провадження у наступному складі колегії суддів: головуючий суддя - Корсакова Г.В., судді: Михальська Ю.Б., Яковлєв М.Л.

22.08.2017 через канцелярію суду від позивача надійшли клопотання:

- клопотання про призначення технічної експертизи документа;

- клопотання про долучення до матеріалів справи документів;

- клопотання про надіслання повідомлення уповноваженим органам про порушення законності, що містять ознаки кримінального правопорушення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 розгляд справи № 910/2822/16 відкладено та призначено на 27.09.2017.

25.09.2017 через канцелярію суду від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі.

27.09.2017 через канцелярію суду від позивача надійшла заява про долучення документів до справи, а саме: копія протоколу № 11 засідання спостережної ради АТ «Єврогазбанк» від 14.04.2014, копія протоколу № 16 засідання правління АТ «Єврогазбанк» від 25.04.2014, копія протоколу № 20 засідання спостережної ради АТ «Єврогазбанк» від 13.06.2014 зі звітом про стан виконання плану заходів щодо усунення недоліків та порушень АТ «Єврогазбанк».

Відповідно до розпорядження начальника управління Київського апеляційного господарського суду № 09-53/3871/17 від 27.09.2017 у зв'язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/2822/16.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 27.09.2017 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Корсакової Г.В. суддів: Скрипки І.М., Яковлєва М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017 прийнято справу № 910/2822/16 за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Юридичне бюро "Аквітанс" на рішення господарського суду міста Києва від 11.05.2017 до провадження у наступному складі колегії суддів: головуючий суддя - Корсакова Г.В., судді: Скрипка І.М., Яковлєв М.Л., розгляд справи призначено на 12.10.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2017 розгляд справи відкладено на 26.10.2017.

26.10.2017 через канцелярію суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі з додатками, в яких позивач наголошував на тому, що директор та бенефіціар відповідача Попадин М.С., як посадова особа банку (голова ревізійної комісії), був заінтересованою особою у вчинені банком договору купівлі - продажу від 14.05.2014 та мав дотримуватись вимог ст. 71 Закону України «Про акціонерні товариства», в т.ч. і щодо інформування банку про виникнення заінтересованості у вчинені вказаного правочину та отримати рішення спостережної ради банку або загальних зборів акціонерів банку про вчинення оспорюваного правочину. Позивач наголошує, що посилання відповідача на протоколи правління банку № 11 від 11.04.2014 та № 16 від 25.04.2014 не свідчать про виконання вимог ст. 71 Закону України «Про акціонерні товариства», оскільки правління банку неправомочне приймати рішення щодо погодження вчинення правочину із заінтересованою особою. Крім того, наведеним протоколами затверджено лише план заходів щодо усунення недоліків та порушень банком та виставлено на продаж автомобілі. Жодних рішень спостережною радою щодо укладення оспорюваного правочину та його погодження - не приймалось. Також, позивач вказував на те, що надані пояснення ОСОБА_8 та ОСОБА_11 не є доказами погодження укладення оспорюваного правочину. Також, позивач вказував на невідповідність наданих відповідачем документів документам, які наявні у банку стосовно оспорюваного правочину.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2017 розгляд справи відкладено на 16.11.2017.

07.11.2017 через канцелярію суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі, в яких повідомлено суд про те, що станом на день подачі пояснення у позивача стосовно оспорюваного договору відсутні акти приймання - передачі документації від Уповноваженої особи Фону гарантування вкладів фізичних осіб Ковальова В.М. до Уповноваженої особи Фону гарантування вкладів фізичних осіб Оберемка Р.А.

14.11.2017 через канцелярію суду від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі, в яких відповідачем наголошено, що спірна документація безпідставно не надається банком до апеляційного суду.

В судовому засіданні 16.11.2017 судом апеляційної інстанції розглянуто клопотання позивача про призначення судової експертизи документа - протоколу № 20 від 13.06.2014 із затвердженим звітом правління ПАТ «Єврогазбанк», на вирішення якої позивач просив поставити питання стосовно відповідності давності виконання документа вказаній на ньому даті, наявності ознак пізнішого нанесення відбитку печаток в документі, та встановити давність нанесення відбитку печатки в документі.

Клопотання мотивоване позивачем тим, що при огляді наданих скаржником копій документів (зокрема протоколу № 20 від 13.06.2014 із затвердженим звітом правління ПАТ «Єврогазбанк») та співставлення їх з документами позивача, встановлено розбіжності в шапці документу, тексті звіту правління ПАТ «Єврогазбанк», підписах уповноважених осіб, а також встановлено невідповідність форми відбитку печатки банку на наданому відповідачем документі його оригіналу, що на думку позивача, є підставами для призначення у справі судової експертизи, проведення якої необхідно доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши думки присутніх представників сторін щодо заявленого позивачем клопотання про призначення у справі судової експертизи, дійшов висновку, що заявлене клопотання задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до приписів ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов'язаний всебічно, повно та об'єктивно досліджувати обставини справи, для вирішення справи по суті.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Так, відповідно до приписів ст. 41 Господарського процесуального кодексу України призначення експертизи на вимогу учасників процесу не є обов'язком суду, а є його правом; висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за загальними правилами, встановленими статтею 43 Господарського процесуального кодексу України .

Зокрема, суд звертає увагу на те, що судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування (п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/2651 від 27.11.06. "Про деякі питання призначення судових експертиз", п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.12 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи»).

З системного аналізу положень ст. 34 Господарського процесуального кодексу України слідує, що допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.

У п. 3 Постанови №11 від 17.10.2014 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії-" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

З урахуванням вищенаведеного, апеляційним судом встановлено, що предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору купівлі - продажу від 08.05.2014, укладеного між ПАТ "Європейський газовий банк" ПП "Юридичне бюро "АКВІТАНС", який позивач просить визнати недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Отже, до предмету доказування у даному спорі входять обставини недійсності правочину у контексті приписів ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, а їх перевірка здійснюється доказами, наявними в матеріалах справи. В свою чергу, враховуючи приписи процесуального закону, зокрема ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, які покладають на кожну сторону спору обовґязок по доведенню своїх вимог та заперечень, та в сукупності з наявними матеріалами справи, Київський апеляційний господарський суд наголошує на тому, що оцінка наявних у справі доказів, які містять відомості, які позивач просить поставити на вирішення експертизи - здійснюється під час розгляду справи по суті з урахуванням усіх обставин справи в сукупності та перевіркою їх належними та допустимими доказами в розумінні вимог ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України. Таким чином, обумовлені законом підстави для призначення судової експертизи - відсутні, і апеляційний господарський суд відхиляє заявлене клопотання як необґрунтоване.

Також, щодо заявлених сторонами клопотань про долучення до справи документів, які не були наявні під час вирішення справи судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами.

Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011 N 7 роз'яснено, що додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Копії наданих позивачем та відповідачем документів (зокрема, протоколів органу управління та виконавчого органу АТ «Єврогазбанк», звіти про стан виконання плану заходів щодо усунення недоліків та порушень АТ «Єврогазбанк», погодженого рішенням правління АТ «Єврогазбанк» № 13 від 10.04.2014) приймаються судом апеляційної інстанції до справи з огляду на приписи ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, і хоча вказані докази не були надані суду першої інстанції під час вирішення спору, проте, були наявні на момент вчинення оспорюваного правочину та винесення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, і надані сторонами вже під час апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції, керуючись правами, наданими ст.ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, здійснює їх оцінку в сукупності з усіма обставинами справи та іншими наявними у справі доказами з метою дотримання загальних принципів судочинства, закріплених в ст.ст. 124, 129 Конституції України та ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7 Господарського процесуального кодексу України, а також ст.ст. 38, 43 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, суд апеляційної інстанції з метою дотримання загальних принципів судочинства, закріплених в ст.ст. 124, 129 Конституції України та ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7 Господарського процесуального кодексу України, а також ст.ст. 38, 43 Господарського процесуального кодексу України, приймає і надані позивачем до справи лист від 02.06.2017, за підписом ОСОБА_8, а також лист від 11.07.2017, за підписом Сулятицького Б.І., проте, їх оцінка буде здійснена судом апеляційної інстанції в процесі розгляду справи в сукупності з усіма наявними у справі документами.

В судовому засіданні 16.11.2017 представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги (з урахуванням поданих додаткових пояснень), просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду міста Києва від 11.05.2017 у справі № 910/2822/16 - скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні 16.11.2017 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін як таке, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Треті особи -1, 2, 3 в судове засідання 16.11.2017 представників не направили, причин неявки суд не повідомили, про розгляд справи повідомлені належним чином за адресами свого місцезнаходження. Через канцелярію суду заяв та клопотань не подавали.

Дослідивши наявні матеріали справи, враховуючи те, що усі сторони були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, зокрема і треті особи, неявка представників третіх осіб не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутності представників третіх осіб за наявними у справі матеріалами.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Позивач звернувся до місцевого господарського суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 08.05.2014, укладеного між ПАТ "Європейський газовий банк" та ПП "Юридичне бюро "АКВІТАНС".

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що на момент його укладення він суперечив положенням ст. 71 Закону України «Про акціонерні товариства» та п. 9.13 статуту позивача, був укладений за наявністю дефекту волі, за відсутності рішення спостережної ради позивача, як і відсутності рішення про подальше його схвалення. Оспорюваний правочин від імені покупця підписано Попадин М. С., який на момент укладання оспорюваного договору був посадовою особою як позивача, так і відповідача, такий договір в розумінні ст. 71 Закону України "Про акціонерні правочини" (в редакції, яка діяла на момент укладення договору) є правочином, щодо вчинення якого є заінтересованість, і відповідно рішення щодо його укладання віднесено до компетенції наглядової ради банку. Оскільки наглядовою радою позивача рішення щодо укладання договору купівлі - продажу не приймалось, а тому при його укладенні не були дотримані вимоги діючого законодавства, що у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним.

Відповідач проти заявленого позову заперечував, посилаючись на те, що оспорюваний правочин укладено у відповідності до вимог чинного законодавства, рішення про укладення правочину приймались правлінням позивача на виконання протоколу спостережної ради позивача № 11 від 14.04.2014, а тому підстави для визнання його недійсним згідно з ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України - відсутні. Крім того, відповідач вважає, що лише факт вчинення правочину щодо якого є заінтересованість без дотримання вимог ст. 71 Закону України "Про акціонерні товариства", щодо необхідності одержання рішення наглядової ради, щодо вчинення такого правочину товариством або про відмову від його вчинення, не є безумовною підставою для визнання такого правочину недійсним. Також, відповідач наголошував на тому, що відчуження автомобілів за спірним договором здійснювалося за ціною, що перевищувала ринкову, а відтак, на його думку, жодних порушень прав чи інтересів банку допущено не було.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 08.05.2014 між позивачем - ПАТ «Європейський газовий банк» в особі голови правління Сулятицького Богдана Ігоровича, який діяв на підставі Статуту, як продавцем, та відповідачем - ПП «Юридичне бюро «Аквітанс», в особі директора Попадина Михайла Семеновича, який діяв на підставі Статуту, як покупцем, було укладено договір купівлі - продажу (далі за текстом - договір, оспорюваний договір).

Отже, правовідносини між сторонами спору виникли на підставі договору купівлі - продажу, і відповідно підпадають під правове регулювання глави 54 Цивільного кодексу України.

Ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Вказаний договір підписано представниками сторін та посвідчено печатками обох сторін, відомості про що містяться в розділі 8 договору.

Відповідно до п. 1.1. договору, на умовах договору продавець зобов'язується передати у власність покупця належний йому на праві власності наступні транспортні засоби (автомобілі) (надалі по тексту - товар):

- автомобіль НОМЕР_1, тип ТЗ - легковий, 2012 року випуску, колір - коричневий, об'єм двигуна - 2993, номер кузова НОМЕР_2;

- автомобіль НОМЕР_3, тип ТЗ - легковий, 2011 року випуску, колір - чорний, об'єм двигуна - 4999, номер кузова НОМЕР_11;

- автомобіль НОМЕР_4, тип ТЗ - легковий, 2013 року випуску, колір - чорний, об'єм двигуна - 2982, номер кузова НОМЕР_5, на умовах, в порядку та на строк передбачений договору.

Згідно з п. 1.2. договору, покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його як визначено в договорі.

Відповідно до п. 2.1. договору, ціна на товар, встановлюється в гривнях за одиницю товару (кожен автомобіль): Range Rover Sport реєстраційний № НОМЕР_6 - 351 000, 00 грн. з ПДВ, Range Rover Autobiography реєстраційний № НОМЕР_7 - 598 000, 00 грн. з ПДВ, Toyota Land Cruiser 150 реєстраційний № НОМЕР_8 - 318 000, 00 грн. з ПДВ. Разом до оплати - 1 267 000, 00 грн. з ПДВ.

Покупець зобов'язується оплатити товар протягом 2 (двох) робочих днів з моменту передачі товару, оплата товару здійснюється на основі договору або акту прийому - передачі товару (п. 2.2., 2.3. договору).

Згідно з п. 6.1. договору договір набуває чинності з моменту підписання і діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Відповідачем його зобов'язання за договором щодо оплати товару були виконані в повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням № 260 від 08.05.2014, копія якого наявна в матеріалах справи.

Згідно з ст. 664 Цивільного кодексу України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Транспортні засоби обумовлені договором були передані продавцем покупцю за актами приймання - передачі автотранспортного засобу від 30.05.2014, які підписано представниками сторін та посвідчено печатками обох сторін.

Матеріали справи містять докази, які підтверджують, що придбані відповідачем у позивача автомобілі в подальшому були відчужені відповідачем третім особам.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими, відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин є чинним за умови дотримання його сторонами наступних вимог: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Згідно із ст. 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно з пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 N 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 1 статті 37 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній станом на момент укладення оспорюваного правочину) визначено, що органами управління банку є загальні збори учасників, спостережна рада, правління (рада директорів) банку.

Частиною 1 статті 38 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній станом на момент укладення оспорюваного правочину) встановлено, що вищим органом управління банку є загальні збори учасників.

Частиною 1 статті 39 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній станом на момент укладення оспорюваного правочину) визначено, що спостережна рада банку обирається загальними зборами учасників з числа учасників банку або їх представників. Члени спостережної ради банку не можуть входити до складу правління (ради директорів) банку, ревізійної комісії банку.

Частиною 3 зазначеної статті Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній станом на момент укладення оспорюваного правочину) визначено, що повноваження і порядок роботи спостережної ради банку визначаються статутом банку чи положенням про раду банку, що затверджуються загальними зборами учасників банку.

Частинами 1, 2 статті 40 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній станом на момент укладення оспорюваного правочину) встановлено, що правління (рада директорів) банку є виконавчим органом банку, здійснює управління поточною діяльністю банку, формування фондів, необхідних для статутної діяльності банку, та несе відповідальність за ефективність його роботи згідно з принципами та порядком, встановленими статутом банку, рішеннями загальних зборів учасників і спостережної ради банку. У межах своєї компетенції правління (рада директорів) діє від імені банку, підзвітне загальним зборам учасників та спостережній раді банку.

Відповідно до частини 1 статті 41 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній станом на момент укладення оспорюваного правочину), ревізійна комісія здійснює контроль за фінансово-господарською діяльністю банку.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно копії протоколу № 2 позачергових загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" від 29.10.2012, Попадин М. С. на вказаних зборах позивача був обраний головою Ревізійної комісії позивача строком на 5 років.

В подальшому, повноваження голови Ревізійної комісії Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" Попадина М. С. були припинені достроково з 18.11.2014, у зв'язку з призначенням уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, згідно рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18.11.2014 № 121 "Про початок процедури ліквідації АТ "Єврогазбанк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку".

Згідно наявної у матеріалах справи копії листа Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку вих. № 12/03/8310 від 08.04.2016 адресованого позивачу, станом на 04.03.2016 в інформаційному масиві даних системи моніторингу фондового ринку наявні квартальні інформації ПАТ "Єврогазбанк" за ІІ та ІІІ квартал 2014 року, в складі яких емітентом зазначено, що Попадин Михайло Семенович є посадовою особою - Головою Ревізійної комісії ПАТ "Єврогазбанк".

Як підтверджується наявними матеріалами справи, і не заперечувалось сторонами спору, в 2016 році ОСОБА_12 зверталася до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" про визнання частково недійсним рішення позачергових зборів останнього, оформленого протоколом № 2 від 29.10.2012, в частині обрання Попадина М. С. членом та головою ревізійної комісії Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк".

Згідно з рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26.07.2016 у справі № 756/4995/16-ц відповідний позов ОСОБА_12 був задоволений та було визнано недійсним з моменту прийняття рішення позачергових загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк", оформлене протоколом позачергових зборів акціонерів № 2 від 29.10.2012, в частині обрання Попадина Михайла Семеновича членом та головою ревізійної комісії Акціонерного товариства "Європейський газовий банк".

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04.10.2016 у справі № 756/4995/16-ц рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26.07.2016 було скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_12 було відмовлено.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що від імені позивача оспорюваний договір був укладений його посадовою особою головою правління Сулятицьким Б. І., а від імені відповідача спірний договір був укладений посадовою особою останнього - директором Попадиним М.С. (є керівником відповідача з 30.08.2012 та кінцевим бенефіціарним власником відповідача, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), який в період з 29.10.2012 по 18.11.2014 обіймав посаду голови Ревізійної комісії позивача, яка в силу приписів частини 1 статті 41 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній станом на момент укладення оспорюваного правочину), здійснювала контроль за фінансово-господарською діяльністю банку.

Закон України "Про акціонерні товариства" визначає порядок створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов'язки акціонерів (ч. 1 ст. 1 Закону України "Про акціонерні товариства").

Пунктом 15 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про акціонерні товариства" (тут і надалі - в редакції чинній на момент укладання оспорюваного договору) визначено, що посадові особи органів акціонерного товариства - це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства.

Наглядова рада акціонерного товариства є органом, що здійснює захист прав акціонерів товариства, і в межах компетенції, визначеної статутом та цим Законом, контролює та регулює діяльність виконавчого органу (ст. 51 Закону України "Про акціонерні товариства").

Питання, що належать до виключної компетенції наглядової ради акціонерного товариства, не можуть вирішуватися іншими органами товариства, крім загальних зборів, за винятком випадків, встановлених цим Законом (ст. 52 Закону України "Про акціонерні товариства").

У відповідності до положень ст. 63 Закону України "Про акціонерні товариства" посадові особи органів акціонерного товариства повинні діяти в інтересах товариства, дотримуватися вимог законодавства, положень статуту та інших документів товариства.

Стаття 71 Закону України "Про акціонерні товариства", яка регулює правочини, щодо вчинення якого є заінтересованість, містить наступні приписи:

1. Особою, заінтересованою у вчиненні акціонерним товариством правочину, вважається посадова особа органів товариства; член її сім'ї - чоловік (дружина), батьки (усиновителі), опікун (піклувальник), брат, сестра, діти та їхні чоловіки (дружини); юридична особа, в якій частка, що належить посадовій особі органів товариства, членам її сім'ї, становить 25 і більше відсотків; акціонер, який одноосібно або разом із членами сім'ї володіє 25 і більше відсотками простих акцій товариства, якщо зазначена особа (особи - разом або окремо) відповідає принаймні одній із нижченаведених ознак:

1) є стороною такого правочину або є членом виконавчого органу юридичної особи, яка є стороною правочину;

2) отримує винагороду за вчинення такого правочину від товариства (посадових осіб товариства) або від особи, яка є стороною правочину;

3) внаслідок такого правочину придбаває майно;

4) бере участь у правочині як представник або посередник (крім представництва товариства посадовими особами).

Особа, заінтересована у вчиненні правочину, зобов'язана протягом трьох робочих днів з моменту виникнення у неї заінтересованості поінформувати товариство про наявність у неї такої заінтересованості.

2. Виконавчий орган акціонерного товариства зобов'язаний протягом п'яти робочих днів з дня отримання відомостей про можливість вчинення правочину, щодо якого є заінтересованість, надати наглядовій раді (у разі відсутності наглядової ради - кожному акціонеру персонально) інформацію стосовно правочину, у вчиненні якого є заінтересованість, зокрема про:

1) предмет правочину;

2) вартість одиниці товару або послуг, якщо вона передбачена правочином;

3) загальну суму правочину щодо придбання, відчуження або можливості відчуження майна, виконання робіт, надання або отримання послуг;

4) особу, яка має заінтересованість у вчиненні такого правочину.

У разі якщо правочин, щодо якого є заінтересованість, порушує інтереси товариства, наглядова рада може заборонити його вчинення або винести розгляд цього питання на загальні збори.

Наглядова рада протягом п'яти робочих днів з дня отримання від виконавчого органу інформації про правочин, у вчиненні якого є заінтересованість, зобов'язана прийняти рішення щодо вчинення такого правочину товариством або про відмову від його вчинення.

Якщо заінтересована у вчиненні правочину особа є членом наглядової ради, вона не бере участі в голосуванні з питання вчинення такого правочину. Якщо більшість членів наглядової ради є особами, заінтересованими у вчиненні такого правочину, або якщо наглядова рада не була створена або не прийняла рішення про вчинення чи відмову від вчинення правочину, щодо якого є заінтересованість, протягом строку, встановленого цією статтею, це питання виноситься на розгляд загальних зборів.

Наглядова рада може прийняти рішення про вчинення чи відмову від вчинення правочину.

3. Положення цієї статті не застосовуються у разі:

1) реалізації акціонерами переважного права відповідно до статті 27 цього Закону;

2) викупу товариством в акціонерів розміщених ним акцій відповідно до статті 66 цього Закону;

3) виділу та припинення акціонерного товариства;

4) надання посадовою особою органів товариства або акціонером, що одноосібно або разом з афілійованими особами володіє 25 і більше відсотками простих акцій товариства, на безоплатній основі гарантії, поруки (у тому числі майнової поруки), застави або іпотеки особам, які надають товариству позику.

Частиною 1 статті 13 Закону України "Про акціонерні товариства" визначено, що установчим документом акціонерного товариства є його статут.

Пунктом 9.3 статуту позивача визначено, що до компетенції спостережної ради належить вирішення питань, передбачених законодавством, статутом, а також переданих на вирішення спостережної ради загальними зборами. До виключної компетенції спостережної ради належить, зокрема, прийняття рішення про вчинення чи відмову від вчинення правочину, щодо якого є зацікавленість, крім випадків, встановлених внутрішніми нормативними документами банку статутом та чинним законодавством України (пп. 14) п. 9.3. статуту позивача).

Згідно з п. 9.13 статуту позивача всі договори та документи, що укладаються (видаються) та підписуються від імені банку, які потребують схвалення чи відповідного рішення спостережної ради, можуть укладатися (видаватися) та підписуватись лише після надання відповідного попереднього дозволу спостережною радою.

У зв'язку з наведеним, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Попадин М.С., діючи при укладенні оспорюваного правочину від імені відповідача, як директор, в силу приписів частини 1 статті 71 Закону України «Про акціонерні товариства» був особою, заінтересованою у вчиненні акціонерним товариством правочину, оскільки на час укладення договору купівлі - продажу від 08.05.2014 був одночасно посадовою особою позивача, а саме: обіймав посаду голови Ревізійної комісії (в період з 29.10.2012 по 18.11.2014), у зв'язку з чим оспорюваний договір на час його укладення відносився до правочину, щодо вчинення якого є заінтересованість.

При цьому, норма статті 71 Закону України «Про акціонерні товариства» передбачає саме обов'язок особи, яка є заінтересованою в укладенні договору (тобто Попадина М.С.) протягом трьох робочих днів з моменту виникнення заінтересованості у особи поінформувати товариство (зокрема виконавчий орган) про наявність такої заінтересованості.

Проте, як встановлено судом апеляційної інстанції, матеріали справи не містять доказів того, що Попадин М.С. повідомляв позивача (зокрема, і виконавчий орган - правління) про наявну заінтересованість в укладенні оспорюваного правочину.

Таким чином, враховуючи наведені приписи ст. 71 Закону України "Про акціонерні товариства" (в редакції, яка діяла на момент укладання оспорюваного договору), а також приписи п. 9.3 статуту позивача, прийняття рішення про вчинення чи відмову від вчинення правочину, щодо якого є заінтересованість було віднесено до виключної компетенції спостережної ради позивача, на яку покладено саме обов'язок прийняти рішення щодо вчинення такого правочину товариством або про відмову від його вчинення, а не право. Водночас чинним законодавством визначений обов'язок особи, яка заінтересована у вчиненні правочину поінформувати товариство про наявність у неї такої заінтересованості, а також обов'язок виконавчого органу товариства надати наглядовій раді товариства інформацію про правочин щодо якого є заінтересованість.

Належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України прийняття спостережною (наглядовою) радою позивача рішення щодо вчинення спірного правочину, щодо якого є заінтересованість - матеріали справи не містять.

При цьому, відповідач в обґрунтування заперечень на позов, посилався на те, що оспорюваний правочин було укладено за рішенням виконавчого органу - правління позивача від 25.04.2014, оформленим протоколом № 16 від 25.04.2014.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, згідно наявного у матеріалах справи протоколу № 16 засідання правління ПАТ «Європейський газовий банк» від 25.04.2014 (копія якого надана позивачем), по питанню першому порядку денного «Про реалізацію основних засобів, що не використовуються в господарській діяльності АТ «Єврогазбанк» в зв'язку з оптимізацією господарських витрат, згідно затвердженого спостережною радою АТ «Єврогазбанк» плану заходів щодо усунення недоліків та порушень (протокол № 11 від 14.04.2014)» було вирішено виставити на продаж перелічені в протоколі автомобілі (в тому числі, що в подальшому стали предметом оспорюваного договору), що не використовуються в господарській діяльності товариства, орієнтованою вартістю не нижче ринкової. За вказане рішення присутні члени правління, а саме: Сулятицький Б. І. (голова правління), Горбачов Р. В., Сивак А. П., Шиманський Ю. В., Ільїнський С. В., Андрушко М. Р., голосували "за" одноголосно.

В свою чергу, апелянт в обгрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції не враховано, що у вищенаведеному протоколі засідання правління ПАТ «Європейський газовий банк» № 16 від 25.04.2014 зазначено, що рішення приймались правлінням позивача на виконання протоколу спостережної ради позивача № 11 від 14.04.2014.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем та відповідачем на стадії апеляційного провадження у справі були надані копії протоколу спостережної ради позивача № 11 від 14.04.2014. Як зазначав відповідач у додаткових поясненнях до апеляційної скарги, копія вказаного протоколу була ним отримана від особи, яка на момент укладення оспорюваного правочину обіймала посаду голови спостережної ради позивача - ОСОБА_8, а позивачем копія вказаного документа долучена до матеріалів справи на виконання вимог ухвали Київського апеляційного господарського суду від 23.08.2017.

Вказані копії протоколу спостережної ради позивача № 11 від 14.04.2014 містять відомості про те, що спостережною радою позивача по питанню порядку денного «Щодо затвердження плану заходів фінансового оздоровлення АТ «Єврогазбанк» прийнято одноголосно рішення про затвердження плану заходів фінансового оздоровлення АТ «Єврогазбанк», погоджений правлінням АТ «Єврогазбанк» (протокол № 13 від 10.04.2014).

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує і те, що наведене рішення спостережної ради позивача № 11 від 14.04.2014, як і рішення засідання правління ПАТ «Європейський газовий банк», оформлені протоколом № 16 від 25.04.2014, стосуються погодження плану заходів фінансового оздоровлення АТ «Єврогазбанк», і наведені рішення органу управління та виконавчого органу були прийняті ще до укладення між сторонами оспорюваного правочину (08.05.2014), і відповідно, жодним чином не узгоджують/погоджують укладення саме з відповідачем оспорюваного правочину, щодо якого існує заінтересованість в розумінні приписів ст. 71 Закону України "Про акціонерні товариства", оскільки обумовлена зазначеною нормою закону заінтересованість виникла в момент поєднання в сукупності двох обставин: вчинення сторонами в особі повноважних представників (Попадином М.С. та Сулятицьким Б.І.) оспорюваного правочину та набуття відповідачем прав та обов'язків покупця, а позивачем - прав та обов'язків продавця в розумінні ст. 655, 656, 664 Цивільного кодексу України.

Таким чином, наявні в матеріалах справи копії протоколу спостережної ради позивача № 11 від 14.04.2014, протоколу № 16 засідання правління ПАТ «Європейський газовий банк» від 25.04.2014 надані як позивачем, так і відповідачем, не приймаються судом апеляційної інстанції як належні та допустимі докази в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України погодження оспорюваного правочину, щодо якого існує заінтересованість в розумінні приписів ст. 71 Закону України "Про акціонерні товариства".

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем та відповідачем на стадії апеляційного провадження у справі були надані копії протоколу засідання спостережної ради позивача № 20 від 13.06.2014. Як зазначав відповідач у додаткових поясненнях до апеляційної скарги, копія вказаного протоколу була ним отримана від особи, яка на момент укладення оспорюваного правочину обіймала посаду голови спостережної ради позивача - ОСОБА_8, а позивачем копія вказаного документа долучена до матеріалів справи на виконання вимог ухвали Київського апеляційного господарського суду від 23.08.2017.

Дослідивши копії протоколу засідання спостережної ради позивача № 20 від 13.06.2014, судом апеляційної інстанції встановлено, що наведений протокол містить відомості про те, що по питанню порядку денного «Про виникнення підстав для віднесення АТ «Єврогазбанк» до категорії проблемного» після доповіді голови правління Сулятицького Б.І. про стан виконання плану заходів щодо усунення недоліків та порушень АТ «Єврогазбанк», погодженого рішенням правління АТ «Єврогазбанк» № 13 від 10.04.2014, затвердженого рішенням спостережної ради № 11 від 14.04.2014, одноголосно присутніми членами спостережної ради прийняті рішення:

- взято до відома інформацію голови правління Сулятицького Б.І. щодо виникнення підстав для віднесення АТ «Єврогазбанк» до категорії проблемного;

- правлінню банку доручено повідомити Національний банк України у встановлений законодавством термін про виникнення підстав для віднесення АТ «Єврогазбанк» до категорії проблемних;

- звіт про стан виконання плану заходів щодо усунення недоліків та порушень АТ «Єврогазбанк», погодженого рішенням правління АТ «Єврогазбанк» № 13 від 10.04.2014, затвердженого рішенням спостережної ради № 11 від 14.04.2014 - затвердити;

- доручити правлінню АТ «Єврогазбанк» до 16.06.2014 розробити, погодити та подати на затвердження спостережній раді оновлений план заходів щодо усунення недоліків та порушень АТ «Єврогазбанк».

Крім того, в матеріалах справи наявна копія наданого позивачем та відповідачем звіту про стан виконання плану заходів щодо усунення недоліків та порушень АТ «Єврогазбанк», погодженого рішенням правління АТ «Єврогазбанк» № 13 від 10.04.2014, затвердженого рішенням спостережної ради № 11 від 14.04.2014, який містить відомості стосовно вжитих заходів в розрізі реструктуризації капіталу, зниження кредитного ризику та покращення якості активів, реструктуризації активів, підвищення рівня ліквідності та реструктуризація зобов'язань банку, скорочень витрат та підвищення рівня ефективності діяльності банку, покращення роботи менеджменту та вдосконалення організаційної структури банку.

При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що у вказаному вище Звіті наданому як позивачем так і відповідачем існують розбіжності в шапці документу, тексті звіту, підписах уповноважених осіб.

Також, відповідачем до апеляційної скарги додано табличний План заходів фінансового оздоровлення АТ «Єврогазбанк», який не посвідчений відповідачем у встановленому порядку.

Вказані документи не містять будь-якого погодження/схвалення/затвердження оспорюваного правочину, а лише фіксують певні фінансові заходи, а також жодним чином не спростовують встановленої обставини стосовно відсутності погодження спостережною (наглядовою) радою позивача рішення щодо вчинення спірного правочину, щодо якого є заінтересованість, у зв'язку з чим не приймаються судом апеляційної інстанції як належні та допустимі докази в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України погодження оспорюваного правочину, щодо якого існує заінтересованість в розумінні приписів ст. 71 Закону України "Про акціонерні товариства".

Статтею 36 Господарського процесуального кодексу України визначено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Також, суд апеляційної інстанції дослідивши наданий апелянтом лист від 02.06.2017, в якому міститься певна інформація з зазначенням особи, яка його підписала - ОСОБА_8, а також лист від 11.07.2017, в якому міститься певна інформація з зазначенням особи, яка його підписала - Сулятицький Б.І. дійшов висновку, що вказані документи містять лише певну суб'єктивну інформацію за підписом особи, прізвище якої наявне на вказаному листі, і зазначені листи не є належними письмовими доказами в розумінні ст. 36 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджують або спростовують обставини справи в контексті спірних правовідносин сторін, а тому вказані листи не приймаються судом апеляційної інстанції як належні та допустимі докази в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження обставин, які у них наведені. Крім того, підписи осіб, які зазначені у наведених листах - не посвідчені у встановленому порядку, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні достовірні дані стосовно того, що на вказаних листах в підтвердження викладеної інформації міститься підпис саме тієї особи, прізвище якої зазначено.

Статтею 92 Цивільного кодексу України встановлено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

В п. 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" господарським судам роз'яснено, що позов про визнання недійсним правочину, вчиненого з перевищенням повноважень, може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Оскільки статут позивача та припис ст. 71 Закону України «Про акціонерні товариства», прийняття рішення про укладення правочину щодо якого є заінтересованість, відносили до виключної компетенції спостережної (наглядової) ради позивача (тобто відповідні обмеження встановлені законом та статутом), суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачу при укладанні оспорюваного договору було відомо про наявність певного законодавчого обмеження стосовно укладення правочину, щодо якого є заінтересованість.

Згідно зі ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

В п. 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вказано, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Пунктом 9.13. статуту позивача, передбачено, що всі договори, що укладаються та підписуються від імені банку, які потребують схвалення чи відповідного рішення спостережної ради, можуть укладатися та підписуватися лише після надання відповідного попереднього дозволу спостережною радою.

Оскільки рішення про укладання (вчинення) оспорюваного правочину мало бути прийнято спостережною (наглядовою) радою позивача, суд апеляційної інстанції враховуючи вищезазначені норми закону та положення п. 9.13. статуту позивача, дійшов висновку, що наступне схвалення укладеного між сторонами оспорюваного правочину мало бути здійснено саме компетентним органом на надання такого схвалення, а саме спостережною (наглядовою) радою позивача або загальними зборами позивача, що узгоджується і з приписами ст.ст. 38 ч. 1, 39 ч.1 Закону України «Про банки і банківську діяльність.

Крім того, п. 3.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що відповідно до пункту 22 частини другої статті 33 Закону України "Про акціонерні товариства" до виключної компетенції загальних зборів акціонерного товариства належить прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства. Тому вчинення значного правочину виконавчим органом товариства за відсутності такого рішення є підставою для визнання його недійсним, якщо правочин не було схвалено в подальшому загальними зборами акціонерного товариства (стаття 241 ЦК України).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України із яких би вбачалося наступне схвалення спостережною (наглядовою) радою позивача або загальними зборами позивача спірного правочину матеріали справи не містять. При цьому, як позивач, так і відповідач в момент вчинення оспорюваного правочину були обізнані про наявність обумовлених ст. 71 Закону України «Про акціонерні товариства» обставин заінтересованості, що потребувало узгодження вчинення правочину в момент його вчинення або в подальшому погодження його схвалення спостережною (наглядовою) радою (та/або загальними зборами) позивача.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відсутність рішення спостережної ради позивача про укладання оспорюваного договору, з огляду на обізнаність відповідача про вчинення позивачем спірного договору з перевищенням повноважень та відсутність подальшого схвалення спостережною (наглядовою) радою позивача наведеного договору, підтверджує ту обставину, що договір купівлі - продажу від 08.05.2014 був укладений сторонами з порушенням положень ст. 71 Закону України "Про акціонерні товариства", п. 9.3., 9.13. статуту позивача та відповідно ч. 1, 2, 3 ст. 203 ЦК України, тобто спірний правочин укладений за наявності дефекту волі, що є підставою для визнання спірного договору недійсним у відповідності до ст. 203 та ст. 215 Цивільного кодексу України.

Для визнання правочину недійсним, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину (п. 2.5.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Доводи апелянта про те, що факт вчинення спірного правочину без дотримання вимог ст. 71 Закону України "Про акціонерні товариства" не є підставою для визнання такого правочину недійсним, оскільки механізм регулювання статтею 71 Закону України "Про акціонерні товариства" спірних правовідносин свідчить про те, що метою погодження правочинів щодо яких є заінтересованість спостережною (наглядовою) радою банку є недопущення відчуження майна акціонерного товариства за заниженою ціною, а вартість відчужених автомобілів за спірним правочином була визначена сторонами більшою за ринкову - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані, оскільки обставини стосовно ціни відчуження автомобілів не входять до предмету доказування у даній справі, оскільки не заявлялись позивачем у встановленому процесуальним законом порядку як підстава позову.

Крім того, суд апеляційної інстанції при апеляційному перегляді справи встановив, що відповідач в обгрунтування заперечень на позов посилався зокрема на те, що між позивачем та відповідачем розглядався спір у справі № 910/7845/15-г за позовом АТ "Єврогазбанк" до ПП "Юридичне бюро "Аквітанс" про:

- застосування наслідків недійсності договору б/н від 08.05.2014р. купівлі-продажу, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Європейський газовий банк" та Приватним підприємством "Юридичне бюро "Аквітанс";

- зобов'язання Приватного підприємства "Юридичне бюро "Аквітанс" повернути Публічному акціонерному товариству "Європейський газовий банк" транспортні засоби, передані у власність на підставі договору б/н від 08.05.2014р. купівлі-продажу, а саме: 1.автомобіль Range Rover Sport, коричневого кольору, 2012р. випуску, тип транспортного засобу - легковий, номер кузова НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_6; 2.автомобіль Range Rover Autibiography, чорного кольору, 2011р. випуску, тип транспортного засобу - легковий, номер кузова НОМЕР_9, реєстраційний номер НОМЕР_10; 3.автомобіль Toyota Land Cruiser 150, чорного кольору, 2013р. випуску, тип транспортного засобу - легковий, номер кузова НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_8.

- визнання за Публічним акціонерним товариством "Європейський газовий банк" права власності на транспортні засоби, передані у власність Приватному підприємству "Юридичне бюро "Аквітанс" на підставі договору б/н від 08.05.2014р. купівлі-продажу, а саме на: 1.автомобіль Range Rover Sport, коричневого кольору, 2012р. випуску, тип транспортного засобу - легковий, номер кузова НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_6; 2.автомобіль Range Rover Autibiography, чорного кольору, 2011р. випуску, тип транспортного засобу - легковий, номер кузова НОМЕР_9, реєстраційний номер НОМЕР_10; 3.автомобіль Toyota Land Cruiser 150, чорного кольору, 2013р. випуску, тип транспортного засобу - легковий, номер кузова НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_8.

Позовні вимоги позивача - АТ "Єврогазбанк" у справі № 910/7845/15-г обґрунтовувалися нікчемністю спірного договору відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки за спірним договором у власність відповідача - ПП "Юридичне бюро "Аквітанс" було відчужено транспортні засоби за цінами, нижчими від звичайних ринкових цін на подібні товари на 20 % і більше та майно відчужене пов'язаній особі, що відповідно до ч. ч. 1, 4, 5 ст. 216 ЦК України є підставою для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.06.2015 у справі № 910/7845/15-г Публічному акціонерному товариству "Європейський газовий банк" було відмовлено у задоволенні вищевказаних позовних вимог, оскільки твердження Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" про нікчемність договору б/н від 08.05.2014 купівлі - продажу з підстав, наведених у п. 3. ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є доказово необґрунтованими та юридично неспроможними.

Рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2015 у справі № 910/7845/15-г за результатами його перегляду в апеляційному та касаційному порядку було залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 09.12.2015.

Під час розгляду справи № 910/7845/15-г господарськими судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій досліджувались обставини нікчемності спірного правочину, встановлені п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", проте, в межах розгляду справи № 910/2822/16як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції під час розгляду справи в апеляційному порядку, в контексті спірних правовідносин досліджувались обставини справи стосовно дотримання сторонами в момент укладання спірного договору вимог чинного законодавства в межах заявлених позовних вимог.

З урахуванням наведеного вище, судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом позову у справі № 910/7845/15-г були вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, в той час як предметом даної справи є визнання договору недійсним з підстав недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного договору вимог чинного законодавства України.

Згідно з положенням и ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. А відповідно до ч. 2 наведеної статті, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, апеляційний суд зазначає, що наведені приписи ст. 203 Цивільного кодексу України визначають, що кожен нікчемний правочин є недійсним в силу прямої вказівки закону, але не кожен недійсний правочин є нікчемним, оскільки недійсність правочину може заявлятись стороною, тобто породжує обставину оспорюваності внаслідок заперечення стороною правомірності правочину. Нікчемність правочину встановлюється законом, зокрема ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

В свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено, що підстави та предмети позовів у справах № 910/7845/15-г та № 910/2822/16 - є різними, відповідно, обставини які підлягають встановленню та доведенню у даних справах - є різними, у зв'язку з чим обставини, які досліджувались та встановлені судами під час вирішення спору у справі № 910/7845/15-г стосовно обставин нікчемності оспорюваного правочину в контексті приписів Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не є преюдиційними в силу приписів ст. 35 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення спору у даній справі.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність порушень прав чи інтересів АТ "Єврогазбанк" при укладанні оспорюваного договору є не обставиною справи, встановленою судовими рішеннями у справі № 910/7845/15-г, а є правовою оцінкою здійсненою іншим судом, встановлених у рамках справи № 910/7845/15-г обставин (фактів) відсутності встановлених ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" ознак нікчемності укладеного між сторонами договору.

Посилання відповідача на відсутність на момент розгляду справи в Законі України "Про акціонерні товариства" (ст. 72) норми, яка б передбачала можливість визнання судом правочину недійсним, вчиненого з порушенням ст. 71 цього Закону, - обгрунтовано відхилені судом першої інстанції, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції з тих підстав, що можливість визнання правочину недійсним за рішенням суду, якщо одна із сторін заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, встановлена на момент розгляду справи частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Так, згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В п. 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" судам роз'яснено, що якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

У листі Верховного Суду України "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України" від 01.04.2014 зазначено, що за змістом ст. ст. 215, 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Отже, Цивільний кодекс України наділяє сторону (сторони) правочину правом оспорювати правочин (заперечувати його дійсність) незалежно від факту порушення, невизнання або оспорювання їх прав, свобод чи інтересів внаслідок укладання такого правочину.

Довод апелянта про те, що при вирішенні спору судом першої інстанції не було враховано наявність постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.08.2015 у справі № 826/5307/15, якою задоволено позов ПП "Юридичне бюро "АКВІТАНС" до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Європейський газовий банк» Оберемка Р.А., треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, а саме: визнано незаконним та скасовано наказ Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Європейський газовий банк» Оберемка Р.А. № 178/2 від 22.12.2014 «Щодо визнання нікчемним правочинів», згідно якого визнано нікчемними договори купівлі-продажу між ПАТ «Європейський газовий банк» та ПП «Юридичне бюро «АКВІТАНС» - судом апеляційної інстанції відхиляється як такий, що не спростовує висновків суду першої інстанції стосовно недійсності оспорюваного правочину з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено, що в адміністративній справі № 826/5307/15 судом адміністративної юрисдикції надано оцінку саме наказу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Європейський газовий банк» Оберемка Р.А. № 178/2 від 22.12.2014 «Щодо визнання нікчемним правочинів», згідно якого визнано нікчемними договори купівлі-продажу між ПАТ «Європейський газовий банк» та ПП «Юридичне бюро «АКВІТАНС». Жодних висновків стосовно оспорюваного у справі № 910/2822/16 правочину - у наведеній постанові суду адміністративної юрисдикції - не міститься.

З урахуванням вищенаведеного, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оспорюваний правочин був укладений (вчинений) сторонами без відповідного рішення органу управління (спостережної ради) позивача, що суперечить положенням ст. 71 Закону України "Про акціонерні товариства" та п. 9.13 статуту позивача, як не був і погоджений в подальшому органом управління позивача, а тому згідно з ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України правомірно визнаний судом першої інстанції недійсним.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим обумовлені ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підстави для скасування або зміни рішення господарського суду міста Києва від 11.05.2017 у справі № 910/2822/16 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Частиною четвертою статті 90 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо при вирішенні господарського спору господарський суд виявить у діяльності працівників підприємств та організацій порушення законності, що містять ознаки кримінального правопорушення, господарський суд надсилає про цей факт повідомлення прокурору або органу досудового розслідування.

Судом апеляційної інстанції розглянуто клопотання позивача про надіслання в порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України повідомлення уповноваженим органам про порушення законності, що містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 КК України, і у вирішенні якого суд відмовляє з огляду на те, що позивач не позбавлений права самостійно звернутися до відповідних органів, реалізувавши своє право на звернення, а судом апеляційної інстанції вирішено існуючий між сторонами господарський спір на підставі наданих сторонами документів, які оцінені судом згідно вимог процесуального закону.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Юридичне бюро " АКВІТАНС " на рішення господарського суду міста Києва від 11.05.2017 у справі № 910/2822/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 11.05.2017 у справі № 910/2822/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/2822/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Г.В. Корсакова

Судді І.М. Скрипка

М.Л. Яковлєв