РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2017Справа №910/14046/17

За позовом Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам'яток історії, культури і заповідних територій

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговельно-комерційна фірма» «Межигір'я»

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

Про стягнення 292 543,57 грн. та виселення

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Складаний В.А.

Від відповідача: Орєхов А.В.

Від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київський науково-методичний центр по охороні, реставрації та використанню пам'яток історії, культури і заповідних територій (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговельно-комерційна фірма» «Межигір'я» (далі - відповідач) про:

- стягнення з відповідача 330 543,64 грн. боргу за фактичне використання нежитлового будинку загальною площею 132,0 кв.м;

- виселення відповідача з нежилих приміщень загальною площею 132,0 кв.м в будинку за адресою: Андріївській узвіз, 13-Б у місті Києві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.08.17. порушено провадження у справі № 910/14046/17, залучено до участі в справі третю особу - Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), розгляд справи призначено на 20.09.17.

В судовому засіданні 20.09.17. було оголошено перерву до 10.10.17.

10.10.17. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

10.10.17. третьою особою через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 10.10.17. було оголошено перерву до 18.10.17.

18.10.18. позивачем було подано два ідентичних клопотання про продовження строку вирішення спору в даній справі, в яких викладено письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 18.10.17. було оголошено перерву до 24.10.17.

24.10.17. відповідачем було подано письмові пояснення по справі.

24.10.17. позивачем через відділ діловодства суду було подано заяву «про зменшення розміру позовних вимог». Відповідно до вказаної заяви позивач просить суд:

- виселити відповідача з нежилих приміщень загальною площею 132,0 кв.м в будинку за адресою: Андріївській узвіз, 13-Б у місті Києві;

- стягнути з відповідача 301 847,07 грн. боргу за фактичне використання нежитлового будинку загальною площею 132,0 кв.м з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних.

В судовому засіданні 24.10.17. було оголошено перерву до 14.11.17.

За результатами розгляду заяви позивача «про зменшення розміру позовних вимог» в судовому засіданні 14.11.17. суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Під збільшенням чи зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну кількісних показників, в яких виражається позовна вимога. Під зміною розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог додатково до викладених у позовній заяві - така дія кваліфікується як зміна предмета позову.

Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Тобто, збільшення розміру позовних вимог не може бути пов'язано з пред'явленням додаткових позовних вимог, про які не йшлося в позовній заяві.

Хоча загальну сума пред'явлених до стягнення грошових коштів позивачем зменшено до 301 847,07 грн., однак судом встановлено, що пред'явивши спочатку до стягнення «борг за фактичне використання нежитлового будинку загальною площею 132,0 кв.м» позивач не в праві пред'являти додаткові позовні вимоги, про які не йшлося в позовній заяві, а саме, щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних.

Таким чином, суд відмовляє позивачу в задоволенні заяви від 24.10.17. № б/н в частині стягнення з відповідача 2029,99 грн. 3% річних та 7 273,51 грн. інфляційних втрат.

При цьому, в частині зменшення розміру «боргу за фактичне використання нежитлового будинку загальною площею 132,0 кв.м» до суми 292 543,57 грн., подану позивачем заяву прийнято господарським судом, внаслідок чого має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір. Незмінними залишились вимоги позивача про виселення відповідача з нежилих приміщень загальною площею 132,0 кв.м в будинку за адресою: Андріївській узвіз, 13-Б у місті Києві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.17. розгляд справи відкладено на 05.12.17.

05.12.17. позивачем подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 05.12.17. було оголошено перерву до 07.12.17.

07.12.17. позивачем подано письмові пояснення по справі, в яких позивач наполягає на тому, за період з 01.01.17. по 31.07.17. з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 330 695,68 грн. та відповідач підлягає виселенню з орендованого ним майна.

При цьому посилання позивача на те, що він відмовляється від заяви про зменшення позовних вимог, не приймаються судом з підстав того, що таку заяву вже було прийнято судом та з огляду на те, що заяви про збільшення розміру позовних вимог Київським науково-методичним центром по охороні, реставрації та використанню пам'яток історії, культури і заповідних територій не подано, а надані ним пояснення 07.12.17. за своїм змістом не є заявою про збільшення розміру позовних вимог.

В судовому засіданні 07.12.17. було оголошено перерву до 14.12.17.

В судовому засіданні 14.12.17. позивач наголошував а тому, що підтримує позовні вимоги про стягнення 330 695,68 грн. (що є сумою більшою, ніж вказано в позовній заяві від 17.08.17. № 060/51-725) та виселення відповідача.

Відповідач в судовому засіданні 14.12.17. проти позову заперечував.

Третя особа в судове засідання 14.12.17. не з'явилась.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення у справі № 910/14046/17.

В судовому засіданні 14.12.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.11.13. між третьою особою (далі - Орендодавець), відповідачем (далі - Орендар) та позивачем (далі - Підприємство, балансоутримувач) було укладено Договір № 1403 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1) Орендодавець на підставі протоколу № 160 постійної комісії Київради з питань власності від 09.10.13. передає, а Орендар приймає в оренду нерухоме майно (громадську споруду, автентична назва «житловий будинок» у складі садиби пам'ятки архітектури. Містобудування та історії), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва (далі - об'єкт оренди), яке знаходиться за адресою: Андріївський узвіз, 13-Б, загальною площею 132, кв.м, для влаштування кафе, що не здійснює реалізацію товарів підакцизної групи, строком на 2 роки 364 дні.

Об'єкт оренди належить о комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі позивача (п. 2.4 Договору).

Тристороннім актом приймання-передачі від 06.11.13. об'єкт оренди було передано в оренду відповідачу.

Звертаючись з даним позовом до суду позивач вказує на те, що після закінчення строку дії Договору відповідачем орендоване приміщення не було повернуто Підприємству за актом та не було звільнено, з огляду на що Балансоутримувач нарахував Орендарю плату за фактичне користування об'єктом оренди та вказує на те, що відповідач підлягає примусовому виселенню з орендованого за Договором приміщення.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов'язань та обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Тобто, згідно із положеннями чинного законодавства України, правовою підставою користування певним майном є відповідний договір оренди.

Згідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відносини щодо оренди майна, що перебуває у комунальній власності регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частина 1 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Згідно ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

У відповідності до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Строк дії Договору сторонами погоджено пунктом 9.1 з моменту підписання його сторонами і діє з 06.11.13. до 04.11.16.

При цьому, п. 9.7 Договору встановлено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну Договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені Договором. Зазначені дії оформлюються додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною Договору.

Листом № 062/05/16-11943 від 25.11.16. третя особа повідомила відповідача про те, що його звернення про продовження строку дії Договору розглянуте, повідомила про необхідність надання документів та попередила Орендаря, що у разі їх ненадання Договір буде припинено у зв'язку із закінченням строку на який його було укладено.

07.12.16. третьою особою на адресу відповідача було направлено лист № 062/05/16-12344 від 05.12.16. з повідомленням про те, що продовження Договору є неможливим, а відповідач зобов'язаний звільнити орендоване приміщення передавши його по акту приймання-передачі позивачу.

Статтею 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено місячний термін, протягом якого орендодавець або орендар можуть заявити про припинення або зміну умов договору після закінчення його строку.

Стаття 764 ЦК України встановлює, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Вказана стаття може бути застосована тільки до договорів найму з визначеним строком користування майном. ЦК України передбачає можливість автоматичної пролонгації договору найму в разі відсутності заперечень як зі сторони наймодавця, так і зі сторони наймача.

При цьому пріоритетним критерієм при вирішенні питання пролонгації договору оренди є перш за все відсутність заперечення орендодавця.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачає вимогу щодо змісту такої заяви, а саме, що така заява повинна містити вимогу щодо припинення договору після закінчення його строку.

Суд дає оцінку вказаному листу третьої особи та відзначає, що ним Орендодавець повідомив відповідача про припинення Договору, а отже лист № 062/05/16-12344 від 05.12.16. розглядається як така заява.

Таким чином, суд дійшов висновку, що третя особа відповідно до вимог чинного законодавства звернулась до відповідача з відповідною заявою про закінчення строку дії Договору та з пропозицією повернути орендоване майно.

Договір припиняється після спливу строку його дії (ст. 763 ЦК України).

Приписами ч. 2 ст. 291 Господарського кодексу України визначено, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно з п. 9.4 Договору він припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який він був укладений.

Таким чином, судом встановлено, що строк дії Договору закінчився 04.11.16.

Відповідно до ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймачеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з ч. 2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

У разі припинення або розірвання Договору Орендар зобов'язаний за актом приймання-передачі повернути об'єкт оренди Підприємству у стані, в якому перебував об'єкт оренди на момент передачі його в оренду (п. 7.6 Договору). Орендар після припинення дії Договору зобов'язаний протягом 30 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі Підприємству. Акт підписується Орендодавцем, Орендарем та Підприємством (п. 4.15 Договору).

Акту приймання-передачі (повернення) Орендарем з оренди приміщення яке знаходиться за адресою: Андріївський узвіз, 13-Б, загальною площею 132, кв.м, матеріали справи не містять.

Вказане не заперечується учасниками судового процесу.

За таких обставин, судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговельно-комерційна фірма» «Межигір'я» безпідставно користувалось орендованим майном - приміщенням яке знаходиться за адресою: Андріївський узвіз, 13-Б, загальною площею 132, кв.м, після закінчення строку дії Договору, тобто після 04.11.16.

Однак, 28.09.17. між третьою особою, як Орендодавцем, та відповідачем, як Орендарем, було укладено Договір № 1403-1 про передачу відповідачу в оренду майно, яке знаходиться за адресою: Андріївський узвіз, 13-Б, загальною площею 132, кв.м.

Отже, з укладенням Договору № 1403-1 від 28.09.17. відповідач знову набув статус Орендаря.

На противагу твердженням відповідача, Київський науково-методичний центр по охороні, реставрації та використанню пам'яток історії, культури і заповідних територій не позбавлений права виступати позивачем в даній справі.

Не приймаються судом доводи позивача про те, що Договір № 1403-1 від 28.09.17., укладений між відповідачем та третьою особою, не відповідає формі типового договору, укладено з порушеннями вимог чинного законодавства, порушує публічний порядок, оскільки відповідно до п. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству. Тобто даною нормою надано право суду визнавати договори недійсними за власною ініціативою, однак, лише ті, які пов'язані з предметом спору (правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 25.04.12. у справі № 9/5007/105/11). В даному випадку, з предметом спору пов'язаний Договір № 1403 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 06.11.13., адже правовідносини між позивачем та відповідачем виникли саме на підставі вказаного Договору, а не договору № 1403-1 від 28.09.17.

При цьому позивач не позбавлений права звернутись з окремим позовом до суду оскарживши правомірність укладення договору № 1403-1 від 28.09.17.

З огляду на вказане позовна вимога про виселення відповідача з нежилих приміщень загальною площею 132,0 кв.м в будинку за адресою: Андріївській узвіз, 13-Б у місті Києві є такою, що задоволенню не підлягає.

Щодо вимог позивача про стягнення 292 543,57 грн. «боргу за фактичне використання нежитлового будинку загальною площею 132,0 кв.м», судом встановлено наступне.

Приписами ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Пункт 5 статті 762 Цивільного кодексу України визначає, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За користування об'єктом оренди Орендар сплачує орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі п. 22 Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженого рішенням Київради, згідно з розрахунком, який є невід'ємною частиною Договору, становить за перший місяць оренди без ПДВ 13 514,49 грн. Додатково до орендної плати нараховується податок на додану вартість у розмірах та порядку, визначених законодавством України, який сплачується Орендарем разом з орендною платою (п. 3.1., п. 3.3 Договору (який є ідентичним пункту 3.4 Договору)).

При цьому умовами Договору (п. 3.5.) передбачено, що останнім днем сплати орендної плати є дата підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об'єкта оренди Орендодавцеві.

Позивачем пред'явлено до стягнення «борг за фактичне використання нежитлового будинку загальною площею 132,0 кв.м» за період з січня 2017 року по липень 2017 року включно.

Позивач нараховує відповідачу орендну плату за фактичне користування приміщенням з врахуванням нової ринкової вартості об'єкту оренди станом на 31.03.17. (на підставі листа третьої особи) та з врахуванням ставки орендної плати в розмірі 20% згідно з Методикою розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади міста Києва затвердженого рішенням Київради від 21.04.15. № 415/1280 як кафе, яке здійснює продаж товарів підакцизної групи.

З таким нарахуванням позивача суд категорично не погоджується з підстав, наведених далі.

Оскільки актом прийому-передачі відповідач об'єкт оренди за Договором в спірний період (січень-липень 2017 року) не повернув, то відповідні нарахування з орендної плати повинні здійснюватись на підставі пунктів 3.1, 3.3 Договору. Аналогічна правова позиція наведена в Постанові Верховного Суду України від 20.11.2012 у справі № 12/75-2167-33/75-4/180.

При цьому, до вказаного Договору в пред'явлений до стягнення орендної плати період зміни сторонами щодо розміру орендної плати не вносились, оскільки Договір припинив свою дію у зв'язку із закінченням строку на який його було укладено.

Виходячи з положень ст. ст. 34, 36 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, Акт огляду приміщень від 15.03.17. не є належним доказом реалізації відповідачем підакцизних товарів станом на день складання такого акту, а з поданої до такого акту «фотофіксації» неможливо встановити коли (дата, час), якою особою, та який об'єкт на ній зафіксовано.

Отже до сплати відповідачем позивачу за період з січня 2017 року по липень 2017 року включно належить орендна плата в розмірі 113 521,73 грн. (16 217,39 грн. * 7).

З наданих до матеріалів справи доказів вбачається, що відповідачем було оплачено 96 933,80 грн. (6500,00 + 20324,60 + 26824,60 + 13000 + 13824,60 + 17000,00) + 11021,91 грн., всього 107 955,71 грн.

18000,60 грн. та 8824,60 грн. сплачені платіжними дорученнями від 23.01.17. та 03.02.17. були зараховані позивачем в погашення заборгованості відповідача з орендної плати за грудень 2016 року (вбачається з розрахунків позивача: арк.. справи 198 та 204).

Разом з тим, позивач в усних поясненнях та в письмових від 07.12.17. категорично наполягав на тому, що «відповідачем за розрахунковий період боргу з 01 січня 2017 року по 31 липня 2017 року включно сплачено кошти для погашення вищезазначеного боргу в розмірі 187 772,80 грн.».

Крім вказаного позивач заперечував нарахування відповідачу компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою.

Отже, борг з орендної плати за фактичне користування відповідачем об'єктом оренди за спірний період відсутній (належить до сплати 113 521,73 грн., а сплачено 187 772,80 грн.).

На противагу твердженням відповідача, викладених в додаткових поясненнях від 24.10.17., рахунки-фактури не підтверджують здійснених ним проплат за жовтень-грудень 2016 року, оскільки за своєю правовою природою рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати та ніяким чином не засвідчує факт здійснення оплати, як і не підтверджує здійснення таких проплат акт звірки взаєморозрахунків, оскільки, по-перше він не підписаний обома сторонами, по-друге, не є первинним бухгалтерським документом, який засвідчує факт господарської операції.

Надані відповідачем платіжні доручення № 2073 від 24.10.17. та № 2070 від 20.10.17. згідно вказаного в них призначення платежу підтверджують оплату Орендарем орендної плати за вересень та жовтень 2017 року, тобто вже на виконання нового договору № 1403-1 від 28.09.17.

Довідка № 550 від 08.09.16. свідчить про відсутність у відповідача заборгованості за Договором станом на 08.09.16., а не за спірний період.

Неналежне ставлення відповідача до об'єкту оренди як культурної цінності, на які посилається позивач, не є предметом розгляду даної справи.

Стосовно доводів, викладених третьою особою, суд звертає увагу, що Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листами зобов'язує позивача проводити претензійно-позовну роботу, в тому числі щодо виселення відповідача зі спірних приміщень, в той же час укладаючи з таким відповідачем новий договір оренди спірних приміщень, проте, вже без участі Балансоутримувача.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не прийняті судом до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Оскільки судом встановлено відсутність заборгованості з орендної плати за фактичне користування відповідачем об'єктом оренди за спірний період, суд відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення 292 543,57 грн.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Підсумовуючи сукупність обставин справи і норм права, суд дійшов висновку про безпідставність позову, оскільки доводи позивача, на яких ґрунтується позов, спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.12.17.

Суддя Т.М. Ващенко