ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

12.12.2017 Справа № 18/2335/12

За скаргою Публічного акціонерного товариства "Полтава-банк" (вх. канцелярії суду №1126 від 02.11.2017) про визнання незаконною та скасування Постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.09.2017р. начальника Гадяцького РВ ВДВС ГТУЮ у Полтавській області у виконавчому провадженні №50025128 по справі №18/2335/12

за позовом Публічного акціонерного товариства "Полтава-банк", 36020, м. Полтава, вул. Паризької Комуни, 40а

до Фізичної особи - підприємця Багрія Євгена Ігоровича, 37362, Полтавська область, Гадяцький район, с. Веприк

про стягнення 60644,02 грн.

Суддя Гетя Н.Г.

Представники:

від стягувача (скаржника): Довбенко О.Ю.

від боржника: не з'явився

від ВДВС: Лавріненко Я.В.

Суть справи: розглядається скарга про визнання незаконною та скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.09.2017 р. начальника Гадяцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Лавріненко Яніни Вікторівни у виконавчому провадженні № 50025128.

Представник скаржника в засіданні суду скаргу підтримав в повному обсязі.

Представник ВДВС проти задоволення скарги заперечує, надав до суду письмове заперечення № 11-2-34/9060 від 20.11.2017 р. та доповнення до заперечення, зокрема зазначивши, що дії державного виконавця є правомірними та такими, що відповідають вимогам Закону України "Про виконавче провадження", оскільки виконавцем вчинено всі виконавчі дії по розшуку майна боржника та місця перебування самого боржника.

Відповідач явку у судове засідання не забезпечив. Ухвали суду, які направлялися відповідачу за адресою, вказаною у позові та скарзі та підтверджується відомостями, що містяться на веб-сайті Єдиного державного реєстру юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців, повернулися до суду з відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України N 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо), то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, суд вважає, що ним вжиті достатні заходи для повідомлення боржника у справі про дату, час та місце розгляду справи.

Розглянувши матеріали скарги суд встановив:

Скаржник - Публічне акціонерне товариство "Полтава-банк" звернулося до суду зі скаргою про визнання незаконною та скасування Постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.09.2017 року начальника Гадяцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Лавріненко Я.В. у виконавчому провадженні №50025128.

Скарга мотивована тим, що при обгрунтуванні винесення Постанови, державний виконавець послався на п. 5 ч.І ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» за яким у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника).

Скаржник вважає, що виконання рішення суду шляхом звернення стягнення на доходи боржника, кошти на рахунках у фінансових установах та у більшості випадків на майно боржника не потребувало особистої участі боржника. Виконавчий документ може бути виконаний не лише за місцем проживання боржника, а й за місцем перебування, реєстрації, місцезнаходженням та за місцем роботи, а отже і посилання державного виконавця на п. 5 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», при винесенні оскаржуваної Постанови, є безпідставним. Крім того, державним виконавцем не були здійснені усі необхідні заходи для виявлення майна на яке може бути звернуто стягнення, пошуку джерел доходів, зокрема отримання заробітної плати боржником, інших можливих шляхів для погашення заборгованості.

При розгляді скарги суд виходив з наступного.

Як передбачено ст. 124 Конституції України та ст.115 ГПК України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і виконуються в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження".

Законом України «Про виконавче провадження» регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

05.10.2016р. набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII. Так, відповідно до п.7. Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Як випливає з вищенаведеного, виконавчі дії після 05.10.2016р. здійснюються відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, а відтак, в даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VII.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Виконавець зобов'язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

У відповідності до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов'язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Відповідно до ч.1. ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

За нормами ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право:

- зобов'язати боржника протягом п'яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження подати декларацію про його доходи та майно (п. З ч. 5 ст. 19 та ч. 5 ст. 26 Закону);

- отримати в органах доходів і зборів інформацію про наявні у боржника рахунки, а також про його дебіторську заборгованість (ч.І ст. 52 та ч.І ст. 54 Закону);

- встановити майно боржника, яке знаходиться в інших осіб, а також майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб (ст. 53 Закону);

- встановити інформацію про договори, боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в найм (оренду) індивідуальних банківських сейфів (п. 21 ч. З ст. 18 Закону);

- провести перевірку майнового стану боржника у10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження, а у подальшому здійснювати таку перевірку не рідше ніж один раз на три місяці (ч. 8 ст. 48 Закону);

- у разі невиконання стороною боржника законних вимог державного виконавця, вирішити питання про притягнення винуватих осіб до адміністративної відповідальності в порядку ст. 188-13 КпАП України, а в разі неявки на вимогу держаного виконавця - вжити заходів для застосування приводу;

- у разі ухилення сторони боржника від виконання рішення суду, вжити заходів для встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України (п. 19 ч. З ст. 18 Закону).

- якщо у поведінці боржника чи пов'язаних з ним осіб буде виявлено ознаки

злочину, передбаченого в статтях 219, 382 чи 388 КК України (доведення до банкрутства,

невиконання судового рішення, незаконні дії щодо майна, на яке накладено арешт, або

майна, яке описано), скласти про це відповідний акт та звернутися до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення (ч. 2 ст. 76 Закону)

Як передбачено частиною 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" та передбачено вичерпний перелік підстав повернення органом державної виконавчої служби виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); пропущено встановлений законом строк пред'явлення виконавчого документа до виконання; боржника визнано банкрутом; Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; юридичну особу - боржника припинено; виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим; виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю).

П.5 частини першої ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника).

Таким чином, зазначеною нормою передбачена можливість повернення виконавчого документа лише після того, як державним виконавцем будуть вжиті відповідні заходи щодо розшуку боржника та його майна.

Положеннями ч. 1,2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Проте виконавцем не перевірено наявність у боржника оренди індивідуальних сейфових скриньок у банківських установах України; наявність акцій, інтелектуальної власності, частки корпоративних прав в юридичних особах. Крім того, виконавець не застосувала заходів щодо обмеження боржника у виїзді за кордон (зі слів односельців боржник можливо виїхав на заробітки в Російську федерацію)

Отже, зазначене свідчить про бездіяльність начальника Гадяцького РВ ВДВС ГТУЮ у Полтавській області у виконавчому провадженні №50025128 по справі №18/2335/12, яка призвела до того, що на сьогоднішній день наказ господарського суду від 18.02.2013 року №18/2335/12 залишається невиконаним та стягувачем не отримано присуджених судом коштів, а виконавчі дії вчиняються не в повному обсязі.

Відповідно до п. 9.13. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

З урахуванням вищевикладеного скарга Публічного акціонерного товариства "Полтава-банк" є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

У Х В А Л И В:

1. Скаргу задовольнити.

2. Визнати недійсною постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.09.2017 року начальника Гадяцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Лавріненко Я. В. у виконавчому провадженні №50025128.

3. Копію ухвали направити сторонам по справі.

Суддя Гетя Н.Г.