РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2017Справа №910/19559/17
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекс Грант"
до про Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" присудження до виконання обов'язку в натурі
Представники:

від Позивача: Рогачова А.К. (представник за довіреністю);

від Відповідача: Каракоця О.Р. (представник за довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лекс Грант" (надалі також - «Позивач») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" (надалі також - «Відповідач») про присудження до виконання обов'язку в натурі.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 08.11.2016 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лекс Грант» (поручитель) був укладений Договір поруки № 4Ф14296И/П, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Флорекс-Індастріз» своїх зобов'язань за: кредитним договором від 04.09.2014 № 4Ф14296И, кредитним договором від 09.09.2014 № 4Ф14297И, кредитним договором від 28.04.2016 № 4Ф16010Д, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору. Як зазначає Позивач, згідно з умовами Договору поруки № 4Ф14296И/П від 08.11.2016 Позивачем 09.11.2016 було виконано зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Флорекс-Індастріз» за вказаними кредитними договорами перед Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» шляхом сплати на користь банку 102 258 498,25 грн. Таким чином, Позивач просить Суд присудити до виконання обов'язку Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в натурі, а саме: передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Лекс Грант» оригінали кредитних договорів від 04.09.2014 № 4Ф14296И, від 09.09.2014 № 4Ф14297И, від 28.04.2016 № 4Ф16010Д, та усіх інших документів, які підтверджують перехід Товариству з обмеженою відповідальністю «Лекс Грант» права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Флорекс-Індастріз» за всіма зазначеними договорами (платіжні доручення, квитанції тощо) та всі ніші документи, які свідчать про їх виконання на підставі Договору поруки № 4Ф14296И/П від 08.11.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 порушено провадження у справі № 910/19559/17, судове засідання призначено на 29.11.2017.

29.11.2017 судове засідання не відбулось, у зв'язку із перебуванням судді Чинчин О.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2017 розгляд справи призначено на 13.12.2017.

В судовому засіданні 13.12.2017 представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник Відповідача подав відзив на позов, проти позову заперечив та просив Суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Що стосується викладеної у прохальній частині позову заяви Позивача про залучення в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача, Національного банку України та Національного антикорупційного бюро України, Суд зазначає таке.

Відповідно до п.1 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотання сторін, прокурора.

Відповідно до п. 1.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ст. 27 ГПК передбачає можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, якщо рішення господарського суду зі спору може вплинути на права та обов'язки цієї особи щодо однієї із сторін. З підстав, зазначених у третьому і четвертому реченнях частини першої згаданої статті, господарський суд залучає певну особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, й за відсутності згаданих заяви чи клопотання. Така третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача - у залежності від того, з ким із них у неї існують (або існували) певні правові відносини.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, Суд прийшов до висновку про відсутність юридичного інтересу у Національного банку України та Національного антикорупційного бюро України у справі № 910/19559/17, тому правові підстави для їх залучення третіми особами до участі у даній справі відсутні.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 13.12.2017, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

08.11.2016 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лекс Грант» (поручитель) був укладений Договір поруки № 4Ф14296И/П, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Флорекс-Індастріз» своїх зобов'язань за:

- кредитним договором від 04.09.2014 № 4Ф14296И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору;

- кредитним договором від 09.09.2014 № 4Ф14297И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору;

- кредитним договором від 28.04.2016 № 4Ф16010Д, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

У випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору (п. 4 Договору поруки).

Згідно з п. 8 Договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Відповідно до п. 10 Договору поруки кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитними договорами передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Цей Договір набуває чинності з дати укладання, підписання та скріплення печатками сторін і діє три роки від дати його укладення. Порука припиняється після закінчення строку у три роки від дати укладання цього договору. (п.11 Договору поруки).

У п. 17 Договору поруки вказано, що цей Договір укладено/підписано із використання електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" в порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 16.05.2016, укладеної сторонами.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що згідно з умовами Договору поруки № 4Ф14296И/П від 08.11.2016 Позивачем 09.11.2016 було виконано зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Флорекс-Індастріз» за кредитними договорами від 04.09.2014 № 4Ф14296И, від 09.09.2014 № 4Ф14297И, від 28.04.2016 № 4Ф16010Д перед Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» шляхом сплати на користь банку 102 258 498,25 грн. Таким чином, Позивач просить Суд присудити до виконання обов'язку Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в натурі, а саме: передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Лекс Грант» оригінали кредитних договорів від 04.09.2014 № 4Ф14296И, від 09.09.2014 № 4Ф14297И, від 28.04.2016 № 4Ф16010Д, та усіх інших документів, які підтверджують перехід Товариству з обмеженою відповідальністю «Лекс Грант» права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Флорекс-Індастріз» за всіма зазначеними договорами (платіжні доручення, квитанції тощо) та всі ніші документи, які свідчать про їх виконання на підставі Договору поруки № 4Ф14296И/П від 08.11.2016.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Лекс Грант» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору поруки № 4Ф14296И/П від 08.11.2016 між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України порукою є правовідношення, в якому поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно зі ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпеченого порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Оскільки порука є договірним зобов'язанням, стосовно якого передбачено обов'язкове дотримання письмової форми (ч. 1 ст. 547 ЦК України), моментом укладення такого договору є досягнення згоди з усіх істотних умов, внаслідок якого у сторін виникають взаємні права та обов'язки.

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариством з обмеженою відповідальністю «Лекс Грант» перераховано Відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 102 258 498,25 грн, а саме:

- 359 050 000,00 грн. згідно з платіжним дорученням № 85 від 09.11.2016, в графі якого "призначення платежу" зазначено: "виконання зобов'язань по кредитному договору № 4Ф14296И від 04.09.2014 згідно з Договором поруки № 4Ф14296И/П від 08.11.2016";

- 102 258 498,25 грн. згідно з платіжним дорученням № 86 від 09.11.2016, в графі якого "призначення платежу" зазначено: "виконання зобов'язань по кредитному договору № 4Ф14297И від 09.09.2014 згідно з Договором поруки № 4Ф14296И/П від 08.11.2016";

- 905 275 028,03 грн. згідно з платіжним дорученням № 87 від 09.11.2016, в графі якого "призначення платежу" зазначено: "виконання зобов'язань по кредитному договору № 4Ф16010Д від 28.04.2016 згідно з Договором поруки № 4Ф14296И/П від 08.11.2016".

Відповідач у відзиві не заперечує факт отримання від Позивача грошових коштів в загальній сумі 102 258 498,25 грн, що були перераховані за вказаними вище платіжними дорученнями на виконання умов Договору поруки № № 4Ф14296И/П від 08.11.2016, та не подає доказів повернення цих коштів як помилково перерахованих у зв'язку з відсутністю укладеного з ним Договору поруки № 4Ф14296И/П від 08.11.2016.

Відповідно до п. 10 Договору поруки кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів Банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

Суд зазначає, що законодавцем не передбачено передачу кредитором поручителю саме оригіналів документів, які підтверджують обов'язок боржника, оскільки з огляду на ч. 3 ст. 553 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 556 Цивільного кодексу України поручителем може бути кілька осіб і до кожного з них хто виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов'язку, що виконана ним.

Судом встановлено, що ані умовами Договору поруки № № 4Ф14296И/П від 08.11.2016, ані чинним законодавством України, не передбачено обов'язку кредитора передати поручителю саме оригінали документів, що підтверджують обов'язок боржника.

Окрім того Суд зазначає, що правовий аналіз норм частин першої та другої статті 556 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України, яке передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-466цс15 та від 07.10.2015 у справі № 6-932цс15.

Проте, оскільки Позивачем не подано належних та допустимих доказів відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження дійсного розміру заборгованості за кредитними договорами від 04.09.2014 № 4Ф14296И, від 09.09.2014 № 4Ф14297И, від 28.04.2016 № 4Ф16010Д, та того, що за рахунок коштів в загальній сумі 102 258 498,25 грн. Позивачем було в повному обсязі погашено заборгованість за боржника за вказаними кредитними договорами, Суд дійшов висновку про недоведеність Позивачем факту виконання ним як поручителем зобов'язань боржника за кредитними договорами в повному обсязі та відповідно переходу до нього прав кредитора за цими кредитними договорами.

Зі змісту Договору поруки №4Ф14296И/П від 08.11.2016 вбачається, що у випадку невиконання боржником п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання. Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмові вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору (п.п. 5, 6 Договору поруки).

Однак, в матеріалах справи відсутні та Позивачем не надано жодних вимог банку, адресованих Позивачу щодо погашення заборгованості за боржника за кредитними договорами від 04.09.2014 № 4Ф14296И, від 09.09.2014 № 4Ф14297И, від 28.04.2016 № 4Ф16010Д.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, Позивачем не надано жодних доказів, які свідчили б про те, що він звертався до Відповідача з вимогою надати необхідні документи.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, юридичні особи мають право звертатись до господарського суду за захистом своїх оспорюваних або порушених прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Зі змісту позовних вимог слідує, що в даному випадку Позивач просить суд застосувати спосіб захисту, передбачений п. 5 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України, а саме - примусове виконання обов'язку в натурі.

Суд зазначає, що такий спосіб захисту як примусове виконання обов'язку в натурі застосовується у тих випадках, коли відповідач зобов'язаний був вчинити певні дії по відношенню до позивача, але відмовився або уникає можливості виконати свій обов'язок. Тобто цей засіб захисту застосовується за наявності зобов'язальних правовідносин між позивачем та відповідачем.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно зі ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи встановлені вище обставини, Суд доходить висновку, що Позивачем не доведено належними та допустимими доказами виникнення у Відповідача обов'язку з передання Позивачу оригіналів кредитних договорів від 04.09.2014 № 4Ф14296И, від 09.09.2014 № 4Ф14297И, від 28.04.2016 № 4Ф16010Д, та усіх інших документів, які підтверджують перехід Товариству з обмеженою відповідальністю «Лекс Грант» права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Флорекс-Індастріз» за всіма зазначеними договорами (платіжні доручення, квитанції тощо) та всіх інших документів, які свідчать про їх виконання на підставі Договору поруки № 4Ф14296И/П від 08.11.2016, та порушення Відповідачем прав та законних інтересів Позивача, тому позовні вимоги визнаються Судом необґрунтованими та безпідставними, у зв'язку з чим у їх задоволенні слід відмовити.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33,36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Лекс Грант» до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про присудження до виконання обов'язку в натурі відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 14 грудня 2017 року.

Суддя О.В. Чинчин