РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2017Справа №910/12499/17
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного товариства Банк "Траст"

до Zosimal Investments Limited

про визнання недійсним договору придбання майнових прав від 27.02.2009 р.

Представники сторін:

від позивача: Щербань Д.М. - представник за довіреністю № б/н від 17.03.2017 р.;

від відповідача: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги публічного акціонерного товариства Банк "Траст" до Zosimal Investments Limited про визнання недійсним договору придбання майнових прав від 27.02.2009 р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що здійснюючи повноваження передбачені ст.. 37 Закону, Уповноваженою особою Фонду було виявлено достовірні ознаки недійсності договору придбання майнових праві від 27.02.2009р. укладеного між ВАТ Банк «Транс», правонаступником якого є ПАТ Банк «Траст» та Zosimal Investments Limited.

У зв'язку з чим, позивач звернувся в суд з вимогою про визнання недійсним договору придбання майнових прав від 27.02.2009 р. укладеного між ВАТ Банк «Транс», правонаступником якого є ПАТ Банк «Траст» та Zosimal Investments Limited (приватною акціонерною компанією з обмеженою відповідальністю, створеною до законодавства Республіки Кіпр).

Ухвалою господарського суду м. Києва від 11.10.2017 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 06.11.2017 р.

В судове засідання 06.11.2017 р. представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 11.10.2017 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином.

Представник Фонду заявив усне клопотання про залучення його в якості третьої особи до участі у справі.

Представник позивача підтримав дане клопотання.

Суд відмовив у задоволенні усного клопотання Фонду про залучення його в якості третьої особи до участі у справі.

Представник позивача виконав вимоги ухвали суду від 11.10.2017 р.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 06.11.2017 року розгляд справи відкладено на 04.12.2017 року.

В судове засідання 04.12.2017 року представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 11.10.2017 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

27.02.2009 року між відкритим акціонерним товариством Банк «Транс», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство Банк «Траст» (банк) та Zosimal Investments Limited (приватною акціонерною компанією з обмеженою відповідальністю, створеною до законодавства Республіки Кіпр) (набувач) укладено договір придбання майнових прав.

Відповідно до п.1.1 договору, за даним договором банк зобов'язується передати у власність набувача майнові права, що належать банку, а набувач придбати майнові права і здійснити оплату по договору шляхом передачі в розпорядження банка грошових коштів у розмірі договірної вартості прав вимоги, відчужені за договором.

Об'єм і параметри прав вимоги до боржників, що передаються за договором, визначені в реєстрі боржників, який складається за формою згідно додатку №1 до договору і є його невід'ємною частиною (п.1.2 договору).

Пунктом 1.3 договору передбачено, що договірна вартість прав вимоги за договором складає 2 131 000 доларів США 00 центів. Розрахунок вартості прав вимоги здійснюється за методикою, що передбачає визначення такої вартості щодо окремого боржника, виходячи з розміру простроченої заборгованості боржника за кредитним договором, що існує на дату укладення договору, включаючи суми основного зобов'язання, нарахованих відсотків, комісійної винагороди і неустойки.

Договірна вартість прав вимоги не є меншою номінальної вартості прав вимоги і набувач не сплачує банку ніякої окремої винагороди за відчуження прав вимоги (п.1.4 договору).

Відповідно до п.2.1 договору майнові права відчужуються в повному об'ємі прав, що є у банка за кредитними договорами.

Перехід від банка до набувача прав вимоги здійснюється у момент отримання набувачем реєстру боржників за актом прийому-передачі, який після його підписання сторонами і скріплення печатками відповідно до форми, приведеної в додатку №2 до договору, підтверджує факт переходу від банку до набувача прав вимоги і є невід'ємною частиною договору (п.2.2 договору).

Внаслідок переходу прав вимоги за договором набувач набуває в повному об'ємі права нового кредитора по відношенню до боржників щодо їх заборгованостей, а банк , відповідно втрачає права на будь-які суми, що становлять заборгованість і що підлягають (або які підлягатимуть) оплаті боржниками за кредитними договорами (п.2.4 договору).

Частиною 1 статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч.1 статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п.3.2 договору, банк є юридичною особою, створеною (зареєстрованою) відповідно до законодавства України, має статус банківської установи і наділений достатнім об'ємом правоздатності для здійснення і виконання цього договору.

Набувач є юридичною особою, створеною (зареєстрованою) відповідно до законодавства Кіпру, наділений достатнім об'ємом правоздатності для здійснення і виконання цього договору, зокрема має всі необхідні ліцензії, дозволи і узгодження державних органів, якщо такі необхідні для здійснення договору і проведення операцій по ньому відповідно до законодавства місця реєстрації набувача (п.3.3 договору).

27.02.2009 року між сторонами договору підписано реєстр боржників (додаток №1 до договору придбання майнових праві від 27.02.2009 року).

В подальшому у зв'язку з збільшенням вартості відступлення за договором прав вимоги між сторонами договору укладено додаткову угоду №1 від 23.03.2009 року, №2 від 10.04.2009 року та №3 від 10.04.2009 року.

В обґрунтування своїх вимог щодо визнання недійсним договору придбання майнових прав від 27.02.2009 року позивач зазначає, що здійснюючи повноваження передбачені ст.. 37 Закону, Уповноваженою особою Фонду було виявлено достовірні ознаки недійсності договору придбання майнових прав від 27.02.2009 р. на підставі аналізу змісту договору оспорюваний договір містить ознаки договору факторингу (фінансування під відступлення прав грошової вимоги). А оскільки набувач за договором компанія Zosimal Investments Limited на час підписання договору не була фінансовою установою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому не мала права підписувати оспорюваний договір. У зв'язку з чим, на думку позивача укладений між сторонами договір є недійсним, оскільки по своїй суті є договором факторингу та укладений за відсутності у фактора відповідної ліцензії на надання фінансових послуг, отриманої за законодавством України, яка відповідно до закону є обов'язковою для надання фінансових послуг.

Судом встановлено, що на підставі рішення Правління Національного банку України від 06 грудня 2016 року № 468-рш/БТ «Про віднесення публічного акціонерного товариства Банк "Траст" до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 06 грудня 2016 року № 2699 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ Банк "Траст" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення публічного акціонерного товариства Банк «Траст» з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 07 грудня 2016 року по 06 січня 2017 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ Банк "Траст", визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кухареву Володимиру Валентинович на один місяць з 07 грудня 2016 року по 06 січня 2017 року включно.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 29 грудня 2016 року № 559-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства Банк «Траст» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) прийнято рішення від 30 грудня 2016 року №3085, «Про початок процедури ліквідації ПАТ Банк «Траст» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації публічного акціонерного товариства Банк «Траст» з 30 грудня 2016 до 29 грудня 2018 включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ Банк «Траст», Кухареву Володимиру Валентиновичу строком на два роки з 30 грудня 2016 до 29 грудня 2018 включно.

Відповідно до ч.1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією статтею визначено перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема, відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з статтею 1077 ЦК (в редакції станом на момент укладення договору) за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Частина 1 вищезазначеної статті надає визначення договору факторингу, з якого можна виділити наступні ознаки:

- сторонами по договору факторингу є фактор та клієнт,

- договір факторингу являє собою зобов'язальне правовідношення, яке виникає між фактором та продавцем (постачальником) товарів або послугонадавачем (клієнтом) за яким фактор купує у клієнта право вимоги останнього по відношенню до його контрагентів (боржників) за договорами по сплаті заборгованості за поставлені (передані) товари або надані послуги, тим самим фінансуючи діяльність клієнта. До того ж в даному випадку мова йде не про будь-яке окреме відплатне відступлення конкретного права вимоги, а про конкретну дебіторську заборгованість (повністю або частково);

- відносини між фактором та клієнтом носять оплатний характер, фактору має бути забезпечена можливість одержання винагороди за послуги по фінансуванню діяльності клієнта. Ця мета досягається різними способами в залежності від тих форм фінансування діяльності клієнта, які застосовуються, наприклад, при фінансуванні шляхом оплати рахунків клієнта за відвантажені товари (надані послуги) відповідні платежі можуть здійснюватись фактором з відповідним дисконтом, який є винагородою. В інших випадках в договорі може бути передбачена винагорода у вигляді відповідної ставки оплати послуг фактора. Слід звернути особливу увагу на оплатний характер договору факторингу, тому що він має вирішальне значення як ознака при визначенні виду договірного правовідношення, у разі виникнення спору щодо визнання змісту договору таким, який відповідає договірній конструкції договору факторингу.

Відповідно до п.1.4 оспорюваного договору, договірна вартість прав вимоги не є меншою номінальної вартості прав вимоги і набувач не сплачує банку ніякої окремої винагороди за відчуження прав вимоги.

Поняття факторингу, як фінансування під відступлення права грошової вимоги, визначається також Законами України "Про банки і банківську діяльність" (ст. 49), "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (ст. 4), які є спеціальними законами, що регулюють правовідносини з надання фінансових послуг, у тому числі фінансування під відступлення права вимоги.

В свою чергу, дослідивши умови договору придбання майнових прав від 27.02.2009 року, судом встановлено, та суд дійшов висновку, що укладення оспорюваного договору регулюється ст.ст. 512-519 Цивільного кодексу України. Оспорюваний правочин не є предметом безпосередньої фінансової діяльності з фінансування під відступлення права грошової вимоги, обмеження щодо здійснення якої встановлені у Законами України "Про банки і банківську діяльність", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а правовідносини сторін за ним не є відносинами у сфері факторингу. Крім того, наведений правочини є лише підставою для виникнення правовідносин між його сторонами, суб'єктний склад на укладення якого не обмежений ані загальними нормами цивільного законодавства, ані спеціальними.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 20.12.2017 року.

Суддя С.М.Мудрий