Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

"14" грудня 2017 року Справа № 927/935/17

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Обрій»,

, вул. Шкільна, 78, смт. Срібне, Чернігівська область, 17300

Відповідач: Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Батьківщина»,

, вул. Незалежності, 51, с. Калюжниці, Срібнянський район, Чернігівська область, 17311

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Срібнянська районна державна адміністрація, вул. Миру, 54, смт. Срібне, Чернігівська область, 17300

Предмет спору: про стягнення збитків 460238,40 грн

Суддя В.В. Шморгун

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Ковальчук О.О., довіреність № 7/03 від 01.03.2017, представник;

від третьої особи: не з'явився.

У судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариством з обмеженою відповідальністю «Обрій» подано позов до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Батьківщина», у якому позивач просить суд стягнути з відповідача 460238,40 грн збитків, пов'язаних зі збором урожаю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.07.2017 та 01.08.2017 відповідачем проведено дії по збору врожаю 2017 року, який на праві власності належить позивачу, оскільки саме позивач був належним користувачем земельних ділянок та поніс значні затрати на обробіток та посів на спірних земельних ділянках восени 2016 року озимою пшеницею, що є порушенням його прав та охоронюваних законом інтересів.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 12.10.2017 позовну заяву прийнято суддею Кушніром І.Г., порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 08.11.2017.

Ухвалою господарського суду від 08.11.2017 відкладено розгляд справи на 29.11.2017 на 11:00.

На підставі розпорядження керівника апарату Господарського суду Чернігівської області №02-01/27/17 від 14.11.2017, у зв'язку із призначенням судді Кушніра І.В. суддею Верховного Суду України згідно з Указом Президента України №357/2017 від 10.11.2017, було призначено повторний автоматизований розподіл справи №927/935/17.

Автоматизованою системою документообігу Господарського суду Чернігівської області для розгляду справи визначено суддю Шморгуна В.В.

Ухвалою господарського суду від 16.11.2017 справу прийнято до розгляду та залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Срібнянську районну державну адміністрацію.

У судовому засіданні 29.11.2017 оголошено перерву до 14.12.2017.

У судове засідання з'явився уповноважений представник відповідача.

Третя особа у судове засідання не з'явилась. У судовому засіданні 29.11.2017 судом задоволено відповідне клопотання третьої особи та розгляд справи проводиться без участі її представника.

Представник позивача був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується розпискою від 29.11.2017, але у судове засідання не з'явився.

До початку судового засідання від позивача факсом та електронним повідомленням надійшли клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою представника, у яких просив не проводити розгляд справи без участі представника.

Представник відповідача заперечив проти клопотань позивача про відкладення розгляду справи, оскільки вони є необґрунтованими та вважає за можливе розглядати справу за наявними у ній документами.

Відповідно до ст. 28 Господарського процесуального кодексу України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника.

Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище.

Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої особи.

Згідно з п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова №18) господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження хвороби його представника.

Крім того, позивач не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

На підтвердження неможливості такої заміни представника і неможливості розгляду справи без участі саме цього представника позивачем жодних обґрунтувань та доказів у розумінні статей 32-34 Господарського процесуального кодексу України не надано.

Оскільки позивач був завчасно повідомлений про час та місце розгляду справи, а саме 29.11.2017 (тобто більш ніж за два тижні), він не був позбавлений можливості надати свої письмові обґрунтування та докази.

Крім того, зважаючи на принцип диспозитивності сторін у судовому процесі, керівник підприємства або інша уповноважена особа не були позбавлені можливості особисто надати пояснення щодо обставин справи, у тому числі надати необхідні докази (технічну документацію із землеустрою, первинну бухгалтерську документацію тощо), які мають знаходитись саме на підприємстві, а не у цього представника.

Враховуючи вищевикладене, та те, що суд вже перейшов безпосередньо до розгляду позовних вимог, тобто до з'ясування у передбаченому ГПК порядку обставин справи та здійснення їх правової оцінки, ще у минулому судовому засіданні, господарський суд не вважає неможливим вирішення спору у даному судовому засіданні саме без цього представника позивача, а тому відхиляє клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними у ній матеріалами.

За приписами п. 3.13 Постанови № 18 неподання або несвоєчасне подання стороною у справі, іншим учасником судового процесу доказів з неповажних причин, спрямоване на затягування судового процесу, має розцінюватися господарським судом як зловживання процесуальними правами.

У разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами або, з огляду на обставини конкретної справи, залишити позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК.

У наведених випадках відповідні докази не повинні прийматися в подальшому й судом апеляційної інстанції.

У своїх доводах представник позивача зазначає, що, незважаючи на фактичне витребування та набуття у власність невитребуваних земельних часток (паїв) громадянами, спірні договори оренди діють до кінця сільськогосподарського року, тобто до моменту збору урожаю.

Якими правовими нормами це передбачено, позивач не обґрунтував.

Як пояснила представник позивача у судовому засіданні, спірні земельні ділянки знаходяться окремо одна від одної, на різних полях, і наразі позивач орендує також інші земельні ділянки на цих полях, у тому числі й такі, що межують зі спірними ділянками.

Пояснень щодо обставин, яким чином збирався урожай на межованих ділянках (інших зі спірними) і яким чином відповідач заважав самому позивачу зібрати урожай на спірних земельних ділянках; у якому порядку мало здійснюватися розірвання договорів оренди землі у разі витребування у власність земельної частки (паю) відповідно до умов договорів оренди; щодо правомірності оренди земельної ділянки, яка на момент укладення договору вже перебувала у власності, тобто була витребувана, позивача не надав.

Відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. У своєму відзиві на позов відповідач зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які б стверджували про наявність дій, про які йдеться мова у позові та вини в цих діях відповідача.

Відповідач вважає недоведеними обставини, на які посилається позивач, а саме проведення посівних робіт на спірних земельних ділянках. Також відповідач заперечив факт збирання урожаю СТОВ "Батьківщина".

Посилаючись на ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", у письмових поясненнях відповідач зазначає, що договори оренди землі, укладені між позивачем та третьою особою, припинили свою дію з моменту реєстрації права власності власниками цих земельних ділянок, а СТОВ "Батьківщина" на теперішній час є належним орендарем.

Стосовно наданого у судовому засіданні 29.11.2017 акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об'єктом - земельною ділянкою від 17.08.2017 представник відповідача пояснив, що цей акт не стосується спірних земельних ділянок і був наданий суду помилково.

Третя особа надала письмові пояснення, у яких зазначає, що додаткові угоди до договорів оренди, укладені між ТОВ "Обрій" та Срібнянською районною державною адміністрацією, не були зареєстровані у встановленому законом порядку, а тому не мали юридичної сили.

Також третя особа вказує, що договори оренди земельних ділянок (невитребуваних часток (паїв)) припинили свою дію в силу ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" у звязку з витребуванням їх власниками. Щодо договору оренди земельної ділянки від 20.05.2010, площею 5,2754 га, який був укладений після витребування її власником, третя особа зазначила, що позивач ввів її в оману стосовно цієї земельної ділянки, не перевіривши належним чином усю необхідну інформацію.

Крім того, вказує, що до повноважень районної державної адміністрації не належить повідомлення орендаря про отримання власниками (спадкоємцями) державних актів на право власності на земельні ділянки (невитребувані земельні частки (паї).

Розглянувши матеріали справи та перевіривши надані представниками сторін докази, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як встановлено судом, між Срібнянською районною державною адміністрацією (далі - Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Обрій» (далі - Орендар) було укладено договори оренди земельних ділянок (невитребуваних земельних часток (паїв)), які розташовані на території Гурбинської, Гриціївської та Олексинської сільських рад Срібнянського району Чернігівської області, а саме:

- договір оренди землі від 20.05.2010 на земельну ділянку № 302 площею 4,7660 га на території Олексинської сільської ради строком на 5 років (на строк до моменту отримання власниками (спадкоємцями) державного акта на право власності на земельну ділянку (невитребувану земельну частку (пай)), державна реєстрація якого проведена Срібнянським районним відділом Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у державному реєстрі земель вчинено запис за № 26 від 21.06.2010 (т. 1 а. с. 45-47).

29.04.2015 між Срібнянською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю «Обрій» укладено додаткову угоду №1 до договору оренди землі від 20.05.2010, якою внесено зміни до договору, зокрема, щодо строку його дії, виклавши п. 8 договору у такій редакції: «Договір укладено строком на 15 (п'ятнадцять) років (або до моменту отримання їх власниками свідоцтва про право власності на земельну ділянку)». Зазначена додаткова угода зареєстрована у Олексинській сільській раді, про що вчинено запис від 15.05.2015 за №21 (т. 1, а. с. 48);

- договір оренди землі від 20.05.2010 на земельну ділянку № 280 площею 5,2290 га на території Олексинської сільської ради строком на 5 років (на строк до моменту отримання власниками (спадкоємцями) державного акта на право власності на земельну ділянку (невитребувану земельну частку (пай)), державна реєстрація якого проведена Срібнянським районним відділом Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у державному реєстрі земель вчинено запис за № 29 від 21.06.2010 (т. 1 а. с. 49-51).

29.04.2015 між Срібнянською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю «Обрій» укладено додаткову угоду №1 до договору оренди землі від 20.05.2010, якою внесено зміни до договору, зокрема, щодо строку його дії, виклавши п. 8 договору у такій редакції: «Договір укладено строком на 15 (п'ятнадцять) років (або до моменту отримання їх власниками свідоцтва про право власності на земельну ділянку)». Зазначена додаткова угода зареєстрована у Олексинській сільській раді, про що вчинено запис від 15.05.2015 за №8 (т. 1, а. с. 52);

- договір оренди землі від 20.05.2010 на земельну ділянку № 315 площею 5,2754 га на території Олексинської сільської ради строком на 5 років (на строк до моменту отримання власниками (спадкоємцями) державного акта на право власності на земельну ділянку (невитребувану земельну частку (пай)), державна реєстрація якого проведена Срібнянським районним відділом Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у державному реєстрі земель вчинено запис за № 56 від 21.06.2010 (т. 1 а.с. 53-55).

29.04.2015 між Срібнянською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю «Обрій» укладено додаткову угоду №1 до договору оренди землі від 20.05.2010, якою внесено зміни до договору, зокрема, щодо строку його дії, виклавши п. 8 договору у такій редакції: «Договір укладено строком на 15 (п'ятнадцять) років (або до моменту отримання їх власниками свідоцтва про право власності на земельну ділянку)». Зазначена додаткова угода зареєстрована у Олексинській сільській раді, про що вчинено запис від 15.05.2015 за №24 (т. 1, а. с. 56);

- договір оренди землі від 14.03.2012 на земельну ділянку № 141 площею 1,9613 га на території Гриціївської сільської ради строком на 7 років (на строк до моменту отримання власниками (спадкоємцями) державного акта на право власності на земельну ділянку (невитребувану земельну частку (пай)), державна реєстрація якого проведено Відділом Держкомзему у Срібнянському районі, про що у державному реєстрі земель вчинено запис за № 03226 від 11.06.2012.

Відповідно до п. 39 цього договору розірвання договори оренди землі в односторонньому порядку допускається. Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є момент витребування земельної ділянки паю та отримання власниками (спадкоємцями) державного акта на право власності на земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину. Після повного збирання урожаю (т. 1 а.с. 57-59);

- договір оренди землі від 21.05.2012 на земельну ділянку № 387 площею 2,9883 га на території Гурбинської сільської ради строком на 7 років (на строк до моменту отримання власниками (спадкоємцями) державного акта на право власності на земельну ділянку (невитребувану земельну частку (пай)), державна реєстрація якого проведено Відділом Держкомзему у Срібнянському районі, про що у державному реєстрі земель вчинено запис за № 03933 від 01.10.2012.

Відповідно до п. 39 цього договору розірвання договори оренди землі в односторонньому порядку допускається. Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є момент витребування земельної ділянки паю та отримання власниками (спадкоємцями) державного акта на право власності на земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину. Після повного збирання урожаю (т. 1 а.с. 42-44).

На зазначені невитребувані земельні частки (паї) фізичними особами були оформлені право власності, що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, та передані в оренду СТОВ «Батьківщина».

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, виданого 07.04.2009 відділом Держкомзему у Срібнянському районі, власником земельної ділянки № 315 площею 5,28 га на території Олексинської сільської ради Срібнянського району Чернігівської області є ОСОБА_2 (т. 2 а. с. 38-39).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою виникнення права власності на цю земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) у ОСОБА_2 є державний акт на право постійного користування земельною ділянкою НОМЕР_2, виданого 07.04.2009 відділом Держкомзему у Срібнянському районі.

Оскільки в матеріалах справи наявний державний акт саме на право власності на земельну ділянку і реквізити цього акту зазначені у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, господарський суд доходить висновку про технічну помилку у реєстрі і фактичними обставинами справи є набуття ОСОБА_2 права власності на цю земельну ділянку.

Незважаючи на невідповідність у розмірах вказаної земельної ділянки у державному акті на право власності, де зазначена площа - 5,28 га, та у договорі оренди від 20.05.2010, укладеного між ТОВ «Обрій» та Срібнянською районною державною адміністрацією, де зазначена площа - 5,2754 га, сторони підтвердили, що це є одна і та ж земельна ділянка, оскільки площа 5,2754 га, встановлена у договорі оренди від 20.05.2010, визначена в умовних гектарах згідно з проектами землеустрою щодо організації земельних часток (паїв), а площа 5,28 га є розміром вже визначеним технічною документацією щодо встановлення меж в натурі при передачі цієї земельної ділянки у власність.

07.06.2016 між ОСОБА_2 (далі - Орендодавець) та СТОВ «Батьківщина» (далі - Орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого Орендодавець надає, а Орендар приймає у строкове платне володіння і користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на землях території Олексинської сільської ради (кадастровий номер НОМЕР_1, загальна площа 5,28 га). Договір укладено строком на 7 років (п. 8 Договору) (т. 2 а.с. 34-36).

Державна реєстрація права оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 за СТОВ «Батьківщина» проведена державним реєстратором 09.06.2016, що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (т. 2, а. с. 40-41).

28.04.2016 розпорядженням голови Срібнянської районної державної адміністрації № 229 земельну ділянку - земельну частку (пай) загальною площею 1,9613 га з присвоєним кадастровим номером НОМЕР_3 передано ОСОБА_3 у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Гриціївської сільської ради Срібнянського району Чернігівської області (т. 2 а.с. 91), державна реєстрація права власності проведена 13.05.2016, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1, а. с. 81-83).

25.05.2016 між ОСОБА_3 (далі - Орендодавець) та СТОВ «Батьківщина» (далі - Орендар) укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, відповідно до якого Орендодавець надає, а Орендар приймає у строкове платне володіння і користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на землях території Гриціївської сільської ради. Договір укладено строком на 7 років (п. 8 Договору) (т. 2, а. с. 114-116).

Державна реєстрація права оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 за СТОВ «Батьківщина» проведена державним реєстратором 26.05.2016, що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (т. 1, а. с. 81-83).

30.08.2016 розпорядженням голови Срібнянської районної державної адміністрації № 396 земельну ділянку - земельну частку (пай) загальною площею 5,2290 га з присвоєним кадастровим номером НОМЕР_4 передано ОСОБА_4 у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Олексинської сільської ради Срібнянського району Чернігівської області (т. 2, а.с. 93), державна реєстрація права власності проведена 31.08.2016, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а. с. 84-86).

У подальшому, 05.09.2016 між ОСОБА_4 (далі - Орендодавець) та СТОВ «Батьківщина» (далі - Орендар) укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, відповідно до якого Орендодавець надає, а Орендар приймає у строкове платне володіння і користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на землях території Олексинської сільської ради. Договір укладено строком на 7 років (п. 8 Договору) (т. 2, а.с. 109-111).

Державна реєстрація права оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_4 за СТОВ «Батьківщина» проведена державним реєстратором 06.09.2016, що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (т. 1, а. с. 84-86).

Земельну ділянку площею 2,9883 га, яку позивач орендував на підставі договору оренди землі від 21.05.2012, було розділено на три земельні ділянки площею 0,9961 га кожна.

Так, розпорядженням Срібнянської районної державної адміністрації від 28.09.2016 № 436, земельну ділянку - земельну частку (пай) загальною площею 0,9961 га кадастровий номер: НОМЕР_5 передано у власність ОСОБА_5 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Гурбинської сільської ради Срібнянського району Чернігівської області (т. 2 а. с. 95), державна реєстрація права власності проведена 06.10.2016, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 2 а.с. 47).

17.10.2016 між ОСОБА_5 (далі - Орендодавець) та СТОВ «Батьківщина» (далі - Орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого Орендодавець надає, а Орендар приймає у строкове платне володіння і користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на землях Гурбинської сільської ради. Договір укладено строком на 7 років (п. 8 Договору) (т. 2 а.с. 42-44).

Державна реєстрація права оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_5 за СТОВ «Батьківщина» проведена державним реєстратором 17.10.2016, що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (т. 2, а. с. 49-51).

Розпорядженням голови Срібнянської районної державної адміністрації від 28.09.2016 № 435 земельну ділянку - земельну частку (пай) загальною площею 0, 9961 га з присвоєним кадастровим номером НОМЕР_6 передано у власність ОСОБА_6 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Гурбинської сільської ради Срібнянського району Чернігівської області (т. 2 а. с. 94), державна реєстрація права власності проведена 07.10.2016, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 2 а.с. 57).

17.10.2016 між ОСОБА_6 (далі - Орендодавець) та СТОВ «Батьківщина» (далі - Орендар) укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, за умовами якого Орендодавець надає, а Орендар приймає у строкове платне володіння і користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на землях Гурбинської сільської ради. Договір укладено строком на 7 років (п. 8 Договору) (т. 2 а.с. 52-54).

Державна реєстрація права оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_6 за СТОВ «Батьківщина» проведена державним реєстратором 17.10.2016, що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (т. 2, а. с. 59-61).

Розпорядженням голови Срібнянської районної державної адміністрації від 28.09.2016 №434 земельну ділянку - земельну частку (пай) загальною площею 0,9961 га, кадастровий номер: НОМЕР_7 передано у власність ОСОБА_7 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Гурбинської сільської ради Срібнянського району Чернігівської області (т. 2 а. с. 96), державна реєстрація права власності проведена 19.10.2016, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 2 а. с. 67).

26.10.2016 між ОСОБА_7 (Далі - Орендодавець) та СТОВ «Батьківщина» (далі - Орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого Орендодавець надає, а Орендар приймає у строкове платне володіння і користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на землях Гурбинської сільської ради. Договір укладено строком на 7 років (п. 8 Договору) (т. 2 а.с. 62-64).

Державна реєстрація права оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_7 за СТОВ «Батьківщина» проведена державним реєстратором 26.10.2016, що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (т. 2, а. с. 69-71).

Земельну ділянку - земельну частку (пай) загальною площею 4,7660 га з присвоєним кадастровим номером НОМЕР_8, розпорядженням голови Срібнянської районної державної адміністрації № 03 від 05.01.2017 передано у власність ОСОБА_8 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Олексинської сільської ради Срібнянського району Чернігівської області (т. 2 а.с. 92), державна реєстрація права власності проведена 11.01.2017, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а. с. 77).

19.01.2017 між ОСОБА_8 (далі - Орендодавець) та СТОВ «Батьківщина» (далі - Орендар) укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, відповідно до якого Орендодавець надає, а Орендар приймає у строкове платне володіння і користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення (т. 2, а. с. 104-106).

Державна реєстрація права оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_8 за СТОВ «Батьківщина» проведена державним реєстратором 19.01.2017, що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (т. 1, а. с. 77-78).

У позовній заяві позивач зазначає, що позивачем восени 2016 року засіяно орендовані земельні ділянки озимою пшеницею, проте урожай був зібраний відповідачем 31.07.2017 та 01.08.2017 у зв'язку з переходом права оренди цих земельних ділянок до останнього.

На підставі цього позивачем направлено заяву начальнику Срібнянського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП у Чернігівській області, у якій повідомляється, що комбайни СТОВ "Батьківщина" 31.07.2017 та 01.08.2017 провели обмолот пшениці на площі 17,2 га на територіях Гриціївської та Олексинської сільських рад, вказана площа знаходиться в оренді ТОВ "Обрій".

Результатів розгляду цього звернення позивачем суду не надано.

При цьому, загальна площа земельних ділянок, на яких, як вважає позивач, було зібрано урожай відповідачем становить 20,22 га.

Відповідно до довідки Відділу агропромислового розвитку Срібнянської районної державної адміністрації від 19.08.2017 №06-01-256 урожайність озимої пшениці в Срібнянському районі становить: 2016 рік - 61,6 ц/га, 2017 рік - 55,2 ц/га.

Як вказує позивач, відповідно до даних сайту https://agrotender.com.ua ціна продовольчої пшениці 4, 5, 6 класу складає 4124,00 грн/т з ПДВ.

Враховуючи вказані дані, позивачем зроблено розрахунок неотриманого ним прибутку від збору урожаю, розмір якого складає 460238,40 грн, з яких 136376,96 грн - вартість понесених позивачем витрат на обробіток та посів озимої пшениці, а саме: посівний матеріал - 15729,04 грн, засоби захисту рослин - 4811,04 грн, добрива - 51071,70 грн, оренда землі - 31418,65 грн, оренда техніки - 776,34 грн, паливно-мастильні матеріали - 8354,40 грн, заробітна плата - 5388,22 грн, витрати на електроенергію - 1691,13 грн, витрати на відрядження - 11,50 грн, податки та військовий збір - 1071,42 грн, страхування майна - 15,37 грн, поточний ремонт техніки - 9415,21 грн, амортизація виробничих основних засобів та нематеріальних активів - 2897,26 грн, послуги сторонніх організацій - 2694,45 грн, охорона польових робіт і виробничих цінностей - 523,22 грн, харчування співробітників на полях - 508,00 грн.

У якості доказів на підтвердження проведення відповідних посівних робіт на земельних ділянках, які перебували в оренді у ТОВ "Обрій", позивачем надано реєстри підтверджуючих документів за різними статтями, які по своїй суті є лише переліком певних документів.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції).

Указом Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10.11.1994 №666 установлено, що приватизація земель, які перебувають у користуванні сільськогосподарських підприємств і організацій, є невідкладним першочерговим заходом у здійсненні земельної реформи в Україні.

Згідно з Указом Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995 №720 паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, cільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, cільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Право на земельний пай закріплювалося у Земельному кодексі України, який був чинний до 01.01.2002. Згідно зі ст. 5 цього Кодексу кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Правовий режим земельної частки (паю) врегульований також у Земельному кодексі України, чинному з 01.01.2002. Відповідно до ст. 25 цього Кодексу під час приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Зазначеним особам гарантується право отримати на підставі свого земельного паю земельну ділянку в натурі (на місцевості). Обчислення розміру земельної частки (паю) здійснюється шляхом поділу сільськогосподарських угідь, які підлягають приватизації, на кількість осіб, які мають право на приватизацію. Вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток зазначених осіб є однаковими.

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначає Закон України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Згідно з ст. 2 цього Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів (ч. 2 ст. 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)").

Статтею 7 цього Закону визначено, що у проекті землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) визначаються місце розташування земельних ділянок, їх межі та площі сільськогосподарських угідь, що підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв), їх цільове призначення, дії обмежень (обтяжень) у використанні земельних ділянок, у тому числі земельних сервітутів.

У разі необхідності в проектах землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) здійснюється перерахунок розміру в умовних кадастрових гектарах та вартості земельної частки (паю).

Відповідно до ст. 9 цього Закону встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Отже, ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" передбачено можливість користування на правах оренди нерозподіленими (невитребуваними) земельними ділянками, проте виключно до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності.

Зазначена норма є імперативною, а тому її застосування залежить виключно від факту набуття права власності власниками земельних часток (паїв) і не залежить від домовленостей сторін договору.

Відповідна умова міститься також і в договорах оренди, зокрема у п. 8, де зазначено певний строк дії договору, але з вказівкою - до моменту отримання власниками (спадкоємцями) державного акту на право власності на земельну ділянку (невитребувану земельну частку (пай).

Згідно з абз. 5 п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16.04.2004 №7 при розгляді спорів про переукладення договорів оренди землі суди повинні враховувати, що згідно з пунктом 2.3 Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 р. N5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 23 лютого 2000 р. за N 101/4322, після виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта на право приватної власності на землю зобов'язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства. З часу отримання особою державного акта на право приватної власності на землю вона набуває статусу власника земельної ділянки, у зв'язку з чим змінився предмет оренди та статус сторін договору оренди, а тому договір оренди земельної частки (паю) припиняється. Враховуючи вимоги статей 203, 215 ЦК про недійсність правочину, переукладення договору оренди земельної частки (паю) після виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки і одержання власником земельної частки (паю) державного акта на право власності на земельну ділянку можливе лише за наявності волевиявлення на те сторін.Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 13 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Таким чином, суд доходить висновку про неправомірність та необґрунтованість доводів позивача щодо дії договорів оренди до моменту збирання урожаю, не зважаючи отримання їх власниками державних актів на право власності.

Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч. 2 ст. 3 цього Закону).

Згідно з ч. 4 ст. 18 цього Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Частиною першою ст. 27 цього Закону передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року.

Відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, яка була чинною до 23.08.2013, право власності на землю і право постійного користування землею посвідчується державним актом:

- на право власності на земельну ділянку;

- на право постійного користування земельною ділянкою.

З 01.01.2013, з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України", державні акти на право приватної власності на землю (земельну ділянку) або на право постійного користування землею не видаються, а факти набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельну ділянку, вносяться до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Хоча законодавець не вніс змін до Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", у тому числі і до ст. 13 цього Закону, щодо оренди невитребуваних паїв до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності, проте, враховуючи норми Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", право оренди цих земельних ділянок (невитребуваних паїв) припиняється з моменту внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за власником, а не з моменту отримання власниками державних актів у зв'язку з відміною їх видачі.

Як вбачається з наданих копій інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна:

- державна реєстрація права власності на земельну ділянку: кадастровий номер НОМЕР_3, площею 1,9613 га, яка є об'єктом договору оренди від 14.03.2012 (земельна ділянка №141), власник - ОСОБА_3, проведена 13.05.2016, а отже з цього часу припинив свою дію і вказаний договір оренди;

- державна реєстрація права власності на земельну ділянку: кадастровий номер НОМЕР_4, площею 5,2290 га, яка є об'єктом договору оренди від 20.05.2010 (земельна ділянка №280), власник - ОСОБА_4, проведена 31.08.2016, а отже з цього часу припинив свою дію і вказаний договір оренди;

- земельна ділянка №387 площею 2,9883 га, яка є об'єктом договору оренди від 21.05.2012, була розділені на три земельні ділянки площею 0,9961 га кожна і державна реєстрація права власності на ці земельні ділянки: кадастровий номер НОМЕР_7, власник - ОСОБА_7, проведена 19.10.2016; кадастровий номер НОМЕР_6, власник - ОСОБА_6, проведена 07.10.2016, кадастровий номер НОМЕР_5, власник - ОСОБА_5, проведена 06.10.2016, а отже з моменту реєстрації права власності припинив свою дію і вказаний договір оренди.

- державна реєстрація права власності на земельну ділянку: кадастровий номер НОМЕР_8, площею 4,7660 га, яка є об'єктом договору оренди від 20.05.2010 (земельна ділянка №302), власник - ОСОБА_8, проведена 11.01.2017, а отже з цього часу припинив свою дію і вказаний договір оренди.

Стосовно договору оренди від 20.05.2010, укладеного між Срібнянською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю "Обрій", за яким об'єктом оренди виступає земельна ділянка №315 площею 5,2754 га, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось судом, стаття 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" передбачає, що сільські, селищні, міські ради чи районні державні адміністрації можуть передавати в оренду нерозподілені (невитребувані) ділянки, тобто ті земельні ділянки, які підлягають паюванню і власники яких не отримали державні сертифікати на право власності або не взяли участь у розподілі земельних ділянок.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом, 20.05.2010 між Срібнянською районною державною адміністрацією (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Обрій" (Орендар) укладено договір оренди, відповідно до умов якого Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку (невитребувана земельна частка (пай) №315 загальною площею 5,2754 га для сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Олексинської сільської ради Срібнянського району Чернігівської області.

29.04.2015 між Срібнянською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю «Обрій» укладено додаткову угоду №1 до договору оренди землі від 20.05.2010, якою внесено зміни до договору, зокрема, щодо строку його дії, виклавши п. 8 договору у такій редакції: «Договір укладено строком на 15 (п'ятнадцять) років (або до моменту отримання їх власниками свідоцтва про право власності на земельну ділянку)». Зазначена додаткова угода зареєстрована у Олексинській сільській раді, про що вчинено запис від 15.05.2015 за №24.

Згідно з ч. 1 ст. 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Цивільного кодексу України, в редакції, чинній на момент укладення вказаної додаткової угоди, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Таким чином, зазначені статті визначають два абсолютно різні види державної реєстрації: реєстрацію правочинів та реєстрацію прав на конкретну нерухому річ.

Пунктом 5 розділу І Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України", який набрав чинності з 01.01.2013, із Закону України "Про оренду землі" було, зокрема, виключено ст. 20 даного Закону, ч. 1 якої до виключення передбачала, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Аналогічно Законом України "Про Державний земельний кадастр" від 07.07.2011, який також набрав чинності з 01.01.2013, було викладено в новій редакції:

1. Статтю 126 Земельного кодексу України, а саме, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У свою чергу, ч. 5 попередньої редакції цієї статті передбачала, що право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону, або договором оренди землі та договором відчуження права оренди землі, зареєстрованими відповідно до закону.

2. Статтю 202 Земельного кодексу України, а саме, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.

Попередня редакція цієї статті передбачала наступне:

"1. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель.

2. Державний реєстр земель складається з двох частин:

а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок."

б) Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку."

Таким чином, з 01.01.2013, тобто до моменту укладення додаткової угоди до договору, як з Земельного кодексу України, так і з Закону України "Про оренду землі" були виключені вимоги про необхідність державної реєстрації саме договорів оренди землі та положення щодо набрання чинності такими договорами саме з моменту їх державної реєстрації.

Натомість, сам договір оренди у 2010 році був зареєстрований відповідно до діючого на той час законодавства.

При цьому, Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2000 №119 затверджено Порядок реєстрації договорів оренди земельної частки (паю), який визначає умови та процедуру реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) (далі - Порядок).

Як вбачається з Постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2000 №119, якою затверджено наведений Порядок, ця постанова прийнята на виконання Указу Президента України від 03.12.1999 N1529 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки».

При цьому, п. 1, 2, ч. 1 п. 3 Порядку передбачають:

1. Цей Порядок визначає умови та процедуру реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) (далі - договори оренди).

2. Реєстрація договорів оренди проводиться виконавчим комітетом сільської, селищної, міської ради за місцем розташування земельної частки (паю).

3. Для реєстрації договору оренди орендодавець подає особисто або надсилає поштою до відповідного виконавчого комітету органу місцевого самоврядування:

договір оренди у двох примірниках;

сертифікат на право на земельну частку (пай).

Згідно приписів ст. 1, 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що наведена постанова стосується саме реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв), як умовних часток без виділення їх в натурі, які укладаються безпосередньо з власниками цих часток (паїв) і право яких підтверджується відповідним сертифікатом.

Разом з тим, додаткова угода №1 від 29.04.2015 до договору оренди від 20.05.2010 (земельна ділянка №315) була укладена на підставі ст.13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» із Срібнянською районною державною адміністрацією, а не з власником відповідного сертифіката, а тому, суд доходить висновку, що ця додаткова угода додаткова угода не є предметом регулювання вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2000 №119, якою затверджено наведений Порядок реєстрації договорів оренди земельної частки (паю).

Згідно з ч.5 ст.6 Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній на момент укладення додаткової угоди №1 від 29.04.2015 до договору оренди від 20.05.2010 (земельна ділянка №315), право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України, у наведеній редакції:

"Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав."

Згідно зі ст.126 Земельного кодексу України у вказаній редакції:

"Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"."

Зазначені норми, по-перше, вимагають реєстрації прав на земельні ділянки, по-друге, додатково підтверджують висновок суду про нетотожність реєстрації правочинів та реєстрації прав на об'єкти нерухомого майна.

Згідно з п.2 ч.1 ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року N1952-IV, в редакції, чинній на момент укладення цієї додаткової угоди, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме:

2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління Майном."

Разом з тим, частиною 2 даної статті чітко визначалося, що речові права на нерухоме майно, зазначені в пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті, є похідними і реєструються після державної реєстрації права власності на таке майно, крім випадків, передбачених статтею 4-1 цього Закону.

Статтею 4-1 даного Закону виключення передбачалися лише для державної реєстрації речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності.

Проте, специфіка невитребуваних земельних ділянок (паїв) полягає в тому, що колективні сільськогосподарські підприємства, у колективній власності яких перебували ці земельні ділянки, припинили свою діяльність внаслідок розпаювання, а нові власники - члени цих підприємств - які приймали участь у розпаюванні, право власності на ці земельні ділянки на себе ще не оформили, а тому фактично нікому зареєструвати саме первинне в даному випадку право власності на них.

Землями державної та комунальної власності ці земельні ділянки на цьому перехідному періоді нормативно також не визнавалися.

Зазначене свідчить про наявність колізії щодо юридичного чи фактичного (технічно можливого) врегулювання питання внесення відповідних відомостей до державного реєстру.

Лише в новій редакції Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", яка набрала чинності з 01.01.2016, була передбачена стаття 30 "Особливості державної реєстрації права оренди на нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки", яка визначила, що право оренди на нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки, надані в оренду органами державної влади, органами місцевого самоврядування в порядку, визначеному статтею 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", здійснюється без державної реєстрації права власності на такі земельні ділянки в Державному реєстрі прав.

Так, тільки у 2016 році державні реєстратори і винятково у спецрозділі Державного реєстру речових прав почали відображати інформацію про реєстрацію іншого речового права (права оренди) земельних ділянок невитребуваних паїв.

З викладеного вбачається, саме нормативна неможливість одразу та протягом тривалого часу після укладення спірної додаткової угоди зареєструвати продовження права оренди на земельну ділянки по власному договору.

Незважаючи на відсутність факту належної реєстрації продовження прав оренди, саме позивач був орендарем цієї спірної земельної ділянки.

Згідно з ч.1 ст.14 Закону України "Про оренду землі", в редакції, чинній на момент укладення цієї додаткової угоди, договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Як вже зазначено вище, вимога про державну реєстрацію саме договорів оренди землі на момент укладення додаткової угоди №1 від 29.04.2015 до договору оренди від 20.05.2010 вже була відсутня та неможливо було зареєструвати і відповідне право згідно Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень".

Таким чином, додаткова угода №1 від 29.04.2015 до договору оренди невитребуваної земельної частки (паю) від 20.05.2010 є чинною з моменту її укладення, тобто підписання сторонами та скріплення печатками, а саме з 29.04.2015, а договір оренди 20.05.2010 вважається укладеним на 15 років.

Проте, зазначена земельна ділянка №315 була витребувана власником ще у 2009 році, що підтверджуються державним актом на право власності на земельну ділянку ЯЗ №200034, виданого 07.04.2009 Відділом Держкомзему у Срібнянському районі, згідно з яким власником земельної ділянки №315 площею 5,28 га на території Олексинської сільської ради Срібнянського району Чернігівської області є ОСОБА_2.

Зважаючи на імперативність правової норми щодо автоматичного припинення договору оренди невитребуваної земельної частки (паю) з моменту отримання її власником державного акту на право власності на земельну ділянку, виникає правова колізія, коли договір припиняється задовго до його укладення, тобто зникає те, що навіть не з'явилось.

За таких обставин суд доходить висновку, що не можна вважати договір оренди від 20.05.2010 (земельна ділянка №315) та додаткову угоду №1 від 29.04.2015 до нього такими, які укладені відповідно до ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", а відтак не можна вважати такий правочин припиненим саме згідно наведеної правової норми.

По свої суті наведений договір є договором оренди земельної ділянки приватної власності, який є чинним на теперішній час.

Одночасно є чинним на теперішній час і договір оренди цієї земельної ділянки №315 (кадастровий номер НОМЕР_1), площею 5,28 га, укладений 07.06.2016 між власником - ОСОБА_2 та СТОВ "Батьківщина".

Згідно ч. 8 ст. 93 Земельного кодексу України орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) ведення водного господарства;

б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті;

в) індивідуального дачного будівництва.

Таким чином, у Срібнянської РДА відсутні будь-які повноваження розпорядження землями приватної власності, а відтак і спірною земельною ділянкою площею 5,28 (5,2754) га, що на час укладення відповідного договору оренди належала на праві приватної власності ОСОБА_2.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 208 Господарського кодексу України у разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших. У зв'язку з цим слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону (пункт 2.5.1 Постанови №11).

Згідно положень ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною.

Відповідно до п. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

У п. 2.3 Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 09.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України).

Згідно з п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

В постанові від 20 січня 2004 року Верховний суд України зазначив, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 83 ГПК, якщо під час вирішення господарського спору буде встановлено, що зміст договору суперечить чинному законодавству, то господарський суд повинен з власної ініціативи визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині.

Отже, якщо при розгляді справи судом встановлено, що зміст договору суперечить чинному законодавству, зважаючи на принцип законності, що є складовою верховенства права, при винесенні судового рішення суд повинен визнати такий договір недійсним.

Враховуючи те, що договір оренди землі від 20.05.2010, за яким об'єктом оренди виступає земельна ділянка (невитребувана земельна частка (пай) №315 загальною площею 5,2754 га, укладено без відповідних на те повноважень Срібнянської районної державної адміністрації та цей договір порушує права власника землі, зазначений правочин не припинив свою дію на підставі ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" та щодо цієї земельної ділянки також є чинним інший договір оренди від 07.06.2016, суд дійшов висновку, що вказаний договір оренди землі від 20.05.2010 підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення відповідно до ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, а відтак такий договір не створює і юридичних наслідків для позивача у виді правомірного користування цією земельною ділянкою.

Згідно зі ст. 775 Цивільного кодексу України наймачеві належить право власності на плоди, продукцію, доходи, одержані ним у результаті користування річчю, переданою у найм.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають, зокрема, право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом.

Глава 15 Земельного кодексу України встановлює право користування земельною ділянкою, до якого, зокрема, відноситься право оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Статтею 16 Закону України "Про оренду землі" визначено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування.

Згідно з ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом, тобто у разі набуття земельних ділянок у власність.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Як слідує з системного аналізу вказаних правових норм, належним землекористувачем є фізична або юридична особа, які орендують земельні ділянки, зокрема, на підставі вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, і лише на час його дії.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною 1 ст. 1213 Цивільного кодексу України визначено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Згідно зі ст. 34 Закону України "Про оренду землі" у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

У разі невиконання орендарем обов'язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов'язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Оскільки, як встановлено судом, договори оренди спірних земельних ділянок №302, №280, №141, №387 припинили свою дію з моменту державної реєстрації їх власниками права власності, а отже з моменту такої державної реєстрації позивач не є належним землекористувачем, він повинен повернути земельні ділянки власникам, а дії, вчинені після припинення дії договорів оренди, підпадають під розуміння самовільного зайняттям земельних ділянок.

Як вже зазначалось судом, не створює юридичних наслідків для позивача у виді правомірного користування земельною ділянкою і договір, який визнаний судом недійсним.

Доводи позивача про те, що він не знав про витребування власниками земельних часток (паїв) та засіяв орендовану землю сільськогосподарськими культурами, судом не приймаються, виходячи з наступного.

Укладаючи та підписуючи договори оренди земельних ділянок (невитребуваних часток (паїв), Срібнянська районна державна адміністрація та Товариство з обмеженою відповідальністю "Обрій" усвідомлювали ризик припинення права оренди у будь-який момент. Оскільки, ані умовами договорів оренди, ані законом не передбачено обов'язку орендодавця повідомляти про витребування земельних часток (паїв), орендар повинен самостійно контролювати статус цих земельних ділянок, у тому числі, з метою припинення орендних взаємовідносин та недопущення ситуації, що склалась (проведення посівних робіт та неможливість зібрати урожай). Усі негативні наслідки, пов'язані з такими ризиками, повинна нести сторона правочину, яка їх передбачала і на них погодилась.

Питання правомірності чи неправомірності поведінки Срібнянської РДА у даній ситуації не є підставами цього позову, а тому не є предметом дослідження у справі.

У якості доказів проведення відповідних посівних робіт на земельних ділянках, які перебували в оренді у ТОВ "Обрій", позивачем надано реєстри підтверджуючих документів, за статтями витрат: насіння, засоби захисту рослин, добрива, оренда землі, оренда техніки, паливо-мастильні матеріали, заробітна плата, витрати на електроенергію, витрати на відрядження, страхування майна, поточний ремонт техніки, послуги сторонніх організацій, витрати на охорону польових робіт та виробничих цінностей, харчування співробітників на полях.

Вказані реєстри по своїй суті є лише переліком певних документів, а самих документів, зазначених у реєстрах позивачем не надано. З цих реєстрів взагалі неможливо встановити, які саме роботи проводились, місце та час проведення робіт, їх обсяг, осіб, які здійснювали певні роботи тощо.

За наведених обставин, суд доходить висновку, що позивачем не доведено виконання посівних робіт на вказаних земельних ділянках саме під час належного користування цими земельними ділянками.

Крім того, суд вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які підтверджують збирання цього урожаю безпосередньо відповідачем та неможливість його збирання позивачем.

Не вважає також суд і належним та допустимим доказом інформацію про урожайність озимої пшениці в Срібнянському районі у 2017 році, оскільки як зазначали позивач та відповідач, у ТОВ «Обрій» перебувають в користуванні й інші земельні ділянки, розташовані на одних полях зі спірними, а відтак більш достовірним підтвердженням розміру зібраного урожаю на спірних земельних ділянках щонайменше має бути розміри врожайності саме по відповідному полю, а не середні показники по усьому районі.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах "Раймондо проти Італії" від 22 лютого 1994 року, "Філліпс проти Сполученого Королівства" від 5 липня 2001 року, "Аркурі та інші проти Італії" від 5 липня 2001 року, "Ріела та інші проти Італії" від 4 вересня 2001 року, "Ісмаїлов проти Російської Федерації" від 6 листопада 2008 року).

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 „Стретч проти Сполученого Королівства" майном, у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Так, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини конвенційне поняття «майно» являє собою «існуюче майно» або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності (справа «ОСОБА_9 Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 42527/98, рішення від 12.07.2001 п. 83); засоби юридичного захисту ефективними є тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (справа «Мельник проти України», заява № 72286/01, рішення від 28.03.2006 щодо статті 13).

Отже, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність (або законним шляхом, добросовісно продовжує ним володіти), і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

У даному ж випадку користування позивачем земельними ділянками як невитребуваними частками (паями), право власності на які у відповідний період перебувало у інших осіб, не підпадає під розуміння добросовісного, законним шляхом володіння таким майном, а відтак і на «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення свого права, та відповідно порушує таке право власників цих земельних ділянок.

Вимоги ж Земельного кодексу України, Законів України "Про оренду землі" та "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", які були порушені, відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Сумніви суб'єктів звернення в правильності тлумачення та застосування цих норм судами не можуть свідчити про незаконність втручання в право власності.

За таких обставин результат розгляду судом позову по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного суду України у справах №6-2510ц15, 6-92цс13, 6-2902цс15, 6-2903цс.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили (ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України).

Дослідивши надані позивачем матеріали, суд вважає, що позивачем належним чином не обґрунтовано свої позовні вимоги та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позові. Інші пояснення позивача судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За наведених обставин, у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 22, 32-36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Відповідно до ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України:

Визнати недійсним договір оренди землі від 20.05.2010, укладений між Срібнянською районною державною адміністрацією Чернігівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Обрій», за яким об'єктом оренди є земельна ділянка №315 площею 5,2754 га, яка знаходиться на території Олексинської сільської ради Срібнянського району Чернігівської області, зареєстрований Срібнянським районним відділом Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у державному реєстрі земель вчинено запис за № 56 від 21.06.2010.

2. У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 19.12.2017.

Суддя В.В. Шморгун