ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року Справа № 915/861/17

Господарський суд Миколаївської області у складі

судді Давченко Т.М.,

при секретарі судового засідання Говоріній А.Е.,

за участю представників сторін:

від позивача: Третяк Л.В., дов. від 26.04.2016

від відповідача: Борець Ю.І., дов. № 03/517 від 21.03.2017

Полоз В.І., дов. № 01/724 від 27.04.2017

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу

за позовом Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», 01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3 (ідентифікаційний код 24584661),

в особі ВП «Южно-Українська АЕС», 55001, Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, промзона, а/с № 20 (ідентифікаційний код 20915546),

до Комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство»,

55000, Миколаївська область, м.Южноукраїнськ, вул.Дружби Народів, 8 (ідентифікаційний код 31948866),

про стягнення

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» звернулось до Господарського суду Миколаївської області в особі ВП «Южно-Українська АЕС» із позовом до Комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» про стягнення грошових коштів у сумі 915 842,21 грн. основного боргу за договором (код 36.00.11) питна вода (водопостачання) № 221 від 19.12.2016 року за січень 2017 року.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 30.08.2017 (суддя Смородінова О.Г.) порушено провадження у справі № 915/861/17 та прийнято позовну заяву до розгляду.

На підставі розпорядження керівника апарату Господарського суду Миколаївської області від 04.09.2017 № 177 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 915/861/17 шляхом її прикріплення до справи № 915/1327/16 про банкрутство Комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство», яка перебуває у провадженні судді Давченко Т.М.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 04.09.2017 справу прийнято до провадження суддею Давченко Т.М.

03.10.2017 позивач подав заяву від 22.09.2017 № 32/193 про збільшення позовних вимог та просить стягнути з відповідача 1 148 642,15 грн., з яких:

- 915 842,21 грн. - основний борг за договором (код 36.00.11) питна вода (водопостачання) № 221 від 19.12.2016 року за січень 2017 року,

- 36 182,42 грн. - інфляційні втрати,

- 13 850,55 грн. - 3 % річних,

- 118 658,02 грн. - пеня,

- 64 108,95 грн. - штраф.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 23.10.2017 продовжено строк розгляду спору на 15 днів за клопотанням відповідача.

23.10.2017 відповідач звернувся до суду із заявою про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 81 ГПК України, оскільки вона підписана Лісніченко В.А., який не мав права на підпис даної позовної заяви від імені ВП "Южно-Українська АЕС".

Клопотання мотивоване тим, що пунктом 9 довіреності ДП НАЕК «Енергоатом» від 22.03.2016 року на керівника відокремленого підрозділу Лісніченка Володимира Анатолійовича покладені повноваження здійснювати всі процесуальні дії, в тому числі з правом підписувати позовні заяви, та захист законних інтересів ДП «НАЕК "Енергоатом» лише відносно її як юридичної особи, а не як її Відокремленого підрозділу «Южно-Українська АЕС».

23.10.2017 відповідач подав відзив від 20.10.2017 б/н в якому заперечує проти позову з підстав вказаних у відзиві (а.с. 93-99).

За клопотанням позивача від 19.10.2017 № 32/236 судовий процес фіксується з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

23.10.2017 позивач подав до суду письмові пояснення від 19.10.2017 № 32/241 щодо спростування доводів відповідача (а.с. 80-92).

08.11.2017 позивач подав до суду заперечення від 03.11.2017 № 32/258 щодо правових підстав нарахування пені та 7 % штрафу, а також щодо звернення із заявою за роз'ясненням постанови Вищого господарського суду України від 05.09.2017 у справі № 915/1327/16.

13.11.2017 від відповідача надійшло клопотання від 13.11.2017 б/н про зупинення провадження у справі до розгляду заяви позивача про роз'яснення постанови Вищого господарського суду України від 05.09.2017 у справі № 915/1327/16 про банкрутство відповідача.

07.12.2017 відповідач подав клопотання від 06.12.2017 б/н про зменшення розміру штрафних санкцій у порядку ст. 233 ГК України.

У поданому суду відзиві (а.с. 93-99) та клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій (а.с. 125-127) відповідач зазначив наступне.

Відповідач стверджує, що позивачем безпідставно (в порушення вимог ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом») нараховані інфляційні витрати, 3 % річних та штрафні санкції (штраф та пеня) на загальну суму 225774,30 грн., оскільки нараховані протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів у справі № 915/1327/16 про банкрутство відповідача, а саме за період з 01.02.2017 (після порушення провадження у справі про банкрутство відповідача) по 05.09.2017 (припинення провадження у справі про банкрутство відповідача).

Крім того, відповідач вказує, що у нього немає вини (умислу) в невиконанні договірних зобов'язань за прострочення яких застосовується нарахування інфляційних витрат, 3 % річних та штрафних санкцій (пені та штрафу), тоді як має місце вина або необережність кредитора (ст. 616 ЦК України) та посилається на постанову Вищого господарського суду України від 05.09.2017 у справі № 915/1327/16 про банкрутство відповідача, в якій вказано, що саме навмисні дії ініціюючого кредитора (позивача) та його недбалість, яка виразилася в невживанні заходів щодо оскарження бездіяльності органів ДВС, який майже 8 місяців не здійснював примусове списання коштів з рахунку боржника.

Також, відповідач посилається на рішення Господарського суду Миколаївської області від 23.05.2017 у справі № 915/83/17 за позовом відповідача до позивача про врегулювання розбіжностей за договором від 19.12.2016 № 221 (код 36.00.11) питна вода (водопостачання) та стверджує, що нарахування штрафних санкцій у сумі 64 108,95 грн., передбаченої абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, є безпідставним, оскільки застосовується за допущене прострочення лише негрошового зобов'язання.

До того ж, відповідач просить зменшити розмір заявлених до стягнення пені та штрафу, посилаючись на те, що штраф та пеня нараховані у зв'язку з порушенням відповідачем основного зобов'язання, яке сталося внаслідок невідповідності тарифів для населення та інших споживачів їх фактичній собівартості та відсутністю відповідних дотацій для відповідача з боку органів місцевого самоврядування та держави.

Разом з тим, відповідач просить врахувати, що він є підприємством комунальної форми власності, основним видом діяльності якого згідно Статуту є задоволення потреб населення, підприємств, установ організацій в наданні послуг теплопостачання, водопостачання та водовідведення, тобто є об'єктом стратегічного значення, діяльність якого заснована на самофінансуванні, а неможливість сплати боргу у визначені терміни зумовлена незалежними від волі відповідача причинами. Також просить врахувати те, що відповідач є підприємством, що на даний час та в особливий період виконує мобілізаційні завдання щодо постачання населенню м. Южноукраїнська питної води та тепла.

У разі виділення державою субвенції на покриття різниці в тарифах, за рахунок такої субвенції покривається лише сума самої різниці, тобто сума основного боргу. Покриття за рахунок субвенції суми штрафних санкцій законодавством заборонено і тягне за собою відповідальність за нецільове використання державних коштів. Таким чином, в умовах дії тарифів, що не покривають 100 % собівартості надання комунальних послуг, відповідач в подальшому не має можливості розрахуватися за штрафними санкціями і буде вимушений сплачувати їх лише за рахунок створення нової заборгованості за господарськими договорами.

Відповідач також зазначає, що належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора на фоні фактичної відсутності вини відповідача у простроченні зобов'язання. Стягнення з відповідача штрафних санкцій у повному обсязі не є співрозмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов'язання, тим більше, що підприємство вже перебуває у критичному фінансовому стані.

Враховуючи викладене, відповідач просить зменшити розмір штрафних санкцій, що підлягають стягненню з відповідача, на 95 відсотків.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та заперечив щодо задоволення клопотань відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, щодо питання застосування правових наслідків дії мораторію, щодо зменшення розміру штрафних санкцій з підстав, вказаних у письмових поясненнях та запереченнях (а.с. 80-84, 109, 110).

Крім того, представник позивача в судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, оскільки в матеріалах справи наявні всі докази для прийняття рішення по суті та позовні вимоги у справі є поточними, на які не розповсюджується дія мораторію на задоволення вимог кредиторів у справі № 915/1327/16 про банкрутство відповідача.

Представники відповідача у судовому засіданні визнали позов частково у сумі 915842,21 грн. основного боргу, а в інший частині позову заперечили з підстав вказаних у відзиві, клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій та просять не розглядати його клопотання від 20.10.2017 б/н про залишення позовної заяви без розгляду.

14.12.2017 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

19.12.2016 між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі ВП «Южно-Українська АЕС» (позивач) та Комунальним підприємством «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» (відповідач) укладений договір (код 36.00.11) питна вода (водопостачання) № 221 (Договір), відповідно до п. 1.1 якого позивач зобов'язався у 2017 році відпустити відповідачу воду питної якості, згідно з Державними санітарними нормами і правилами «Гігієнічні вимоги до води питної, призначеної для споживання людиною» (ДСанПіН 2.2.4-171-10), в потрібних йому обсягах, а відповідач зобов'язався оплачувати за використану питну воду питної якості за встановленим тарифом в терміни, передбачені цим договором (а.с. 12-15).

Відповідно до п. 4.1 Договору оплата за фактично спожиту питну воду здійснюється відповідачем щомісячно на підставі пред'явлених позивачем рахунків на оплату протягом 30 календарних днів з дня отримання рахунку. Позивач направляє відповідачу рахунок цінним листом з повідомленням про вручення.

Згідно з п.п. 3.1, 3.2 Договору, об'єм споживання води за звітний період, встановлений з 1 по 31 (30) число поточного місяця, визначається за показами приладів обліку, встановлених належним чином, а при їх відсутності облік питної води тимчасово здійснюється розрахунковим шляхом згідно з установленими нормами. Розрахунки за спожиту питну воду здійснюються за діючими на день оплати тарифами. Порядок встановлення і застосування тарифів регулюється уповноваженими органами відповідно з вимогами чинного законодавства. При зміні тарифів, розрахунки проводяться за новими тарифами з дня їх введення. Енергопостачальна організація письмово повідомляє споживача про зміну тарифів. Повідомлення є невід'ємною частиною договору. Тариф на момент укладання договору складав 3,44 грн. за 1 куб.м води (без урахування ПДВ 20 %).

Відповідно до п.п. 6.1.6, 6.2.2 Договору постачальник зобов'язаний щомісячно, в перший робочий день місяця, наступним за розрахунковим, разом з Споживачем складати акт про обсяги питної води, відпущеної Споживачу за показами приладів обліку, встановлених на межі експлуатаційної відповідальності Сторін.

Так, на виконання п. 6.1.6 Договору, в січні 2017 сторонами складено та підписано акт про витрати питної води відповідачу і скидання стоків за січень 2017 №АК.0.3104ц.0697 від 31.01.2017, згідно якого за вказаний період відповідачу було відпущено 221 861 куб.м питної води.

Відповідно до п. 10.1 Договору строк його дії встановлений з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року включно, в частині постачання питної води, а в частині розрахунків - до повного розрахунку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивачем на підставі акту про відпуск води було виставлено відповідачу рахунок №РС,17-39 від 31.01.2017 на суму 915 842,21 грн. (а.с. 30).

Вказаний рахунок був направлений відповідачу, що підтверджується наданими позивачем відповідним супровідним листом, описом вкладення у цінні листи та поштовим повідомленням про вручення кореспонденції відповідача (а.с. 31-33).

З урахуванням викладеного, заборгованість відповідача по Договору становить 915 842,21 грн.

Відповідач свої договірні зобов'язання не виконав, оплату спожитих послуг за січень 2017 року не здійснив.

Відповідно до акту звірки взаємних розрахунків від 10.07.2017 (а.с. 64, 65) заборгованість відповідача перед позивачем по Договору за період з 01.01.2017 по 31.01.2017 становить 915 842,21 грн.

Детальний розрахунок основної заборгованості наявний у матеріалах справи (а.с. 28).

Отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором (код 36.00.11) питна вода (водопостачання) № 221 від 19.12.2016 року за січень 2017 року в сумі 915 842,21 грн. є обґрунтованими, визнаються відповідачем та підлягають задоволенню.

Відносно вимоги про стягнення з відповідача 36 182,42 грн. - інфляційних втрат та 13 850,55 грн. - 3 % річних, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, здійснений позивачем (а.с. 59, 60), судом встановлено, що нарахування 3 % річних та інфляційних втрат здійснено по кожному окремому зобов'язанню, періоди прострочення визначені позивачем вірно, розрахунок є арифметично вірним.

Посилання відповідача на відсутність його вини у виникненні основної заборгованості відхиляються судом, оскільки за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вказана правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі № 6-38цс11.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Отже, вимоги про стягнення з відповідача 36 182,42 грн. - інфляційних втрат та 13 850,55 грн. - 3 % річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відносно вимоги про стягнення з відповідача 118 658,02 грн. - пені та 64 108,02 грн. - штрафу, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом та якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 7.2 Договору за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня в розмірі 0,1 % вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення більше ніж 30 днів - додатково штраф у розмірі 7 % вказаної вартості, згідно зі ч. 2 ст. 231 ГК України.

Перевіривши розрахунок пені, здійснений позивачем (а.с. 59, 60), судом встановлено, що нарахування здійснено в межах шестимісячного строку по кожному окремому зобов'язанню, розрахунок є арифметично вірним, нарахування здійснено позивачем, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, період нарахування визначено позивачем правильно.

Отже, вимога про стягнення пені в сумі 118 658,02 грн. є обґрунтованою.

Також є обґрунтованою вимога позивача про стягнення штрафу в сумі 64 108,02 грн.

Посилання відповідача на п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», відповідно до якого штрафні санкції, передбачені абзацом третім ч. 2 ст. 231 ГК України, застосовуються за допущене прострочення лише не грошового зобов'язання, відхиляються судом, оскільки розмір штрафних санкцій за порушення грошового зобов'язання у даному випадку визначений сторонами у п. 7.2 Договору.

Також, посилання відповідача на рішення Господарського суду Миколаївської області від 23.05.2017 у справі № 915/83/17, як на доказ нарахування штрафу у п. 7.2 Договору лише за прострочення виконання негрошового зобов'язання, судом не приймаються, оскільки в цій частині рішення, на яке посилається відповідач, розглядалося питання лише необхідності визначення відповідальності сторін договору, у разі порушення його умов, в окремих його пунктах.

Суд, за клопотанням представників відповідача, залишає без розгляду заяву відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, але перевіряючи повноваження керівника відокремленого підрозділу ВП "Южно-Українська АЕС" Лісніченка В.А. щодо підписання даної позовної заяви дійшов наступних висновків.

Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості, яка виникла за договором (код 36.00.11) питна вода (водопостачання) № 221 від 19.12.2016 року, укладеного між ДП НАЕК «Енергоатом» в особі генерального директора Відокремленого підрозділу «Южно-Українська АЕС» Лісніченка Володимира Анатолійовича та Комунальним підприємством «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 21 ГПК України сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач.

Позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим Кодексом, - фізичні особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Згідно ч. 4 ст. 28 ГПК України повноваження сторони або третьої особи від імені юридичної особи може здійснювати її відособлений підрозділ, якщо таке право йому надано установчими або іншими документами.

Відповідно до ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій.

Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи.

Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності.

Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру.

Відповідно до п. 1.7 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року з наступними змінами відповідно до чинного законодавства, зокрема, Цивільного та Господарського кодексів України, Законів України "Про господарські товариства", "Про акціонерні товариства", "Про банки і банківську діяльність", юридичні особи для здійснення своїх функцій мають право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами.

Коло повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно здійснення у господарському суді повноваження сторони у справі від імені цієї особи визначається установчими документами останньої, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджено юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу. При цьому слід мати на увазі, що стороною у справі є юридична особа, від імені якої діє відокремлений підрозділ, і рішення приймається саме стосовно підприємства чи організації - юридичної особи, але в особі її відокремленого підрозділу, наприклад: "Стягнути з підприємства "А" в особі його відокремленого підрозділу - філії № 1 на користь організації "Б" в особі її Н-ської філії таку-то суму".

Судом встановлено наступне.

Відповідно до п. 3.11 Статуту ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», затвердженого наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 08.04.2013 року № 156, підприємство може створювати філії, представництва, інші відокремлені підрозділи, які не мають статусу юридичної особи і діють на основі положень про них, затверджених підприємством.

Відповідно до п. 1.1 Положення про відокремлений підрозділ «Южно-Українська АЕС» підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», затвердженого президентом ДП «НАЕК «Енергоатом» 18.11.2015 року, «Южно-Українська атомна електрична станція» є відокремленим підрозділом (далі - відокремлений підрозділ або ВП ЮУАЕС) державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі ДП «НАЕК «Енергоатом» або Компанія).

Відповідно до п. 2.1 Положення відокремлений підрозділ не має статусу юридичної особи, здійснює свою діяльність від імені Компанії на підставі чинного законодавства України, виконує частину функцій Компанії та користується правами, які надані йому Статутом ДП «НАЕК «Енергоатом», цим Положенням та іншими організаційно-розпорядчими документами Компанії.

Відповідно до п. 2.4 Положення компанія делегує керівнику відокремленого підрозділу право представляти її інтереси в органах державної влади, місцевого самоврядування, правоохоронних органах, судах, у відносинах з підприємствами, установами, організаціями будь-якої форми власності, самозайнятими особами, з іншими юридичними і фізичними особами, в межах діяльності відокремленого підрозділу.

Відповідно до п. 2.5 Положення представництво здійснюється генеральним директором відокремленого підрозділу на підставі довіреності, виданої Компанією в особі президента, та іншими посадовими особами відокремленого підрозділу в межах повноважень, визначених відповідними довіреностями, в яких визначаються обсяг повноважень щодо здійснення юридичних дій (правочинів) від імені Компанії та межі управління майном, яким наділений відокремлений підрозділ.

Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 124-р від 05.03.2014 року президентом ДП "НАЕК "Енергоатом" призначено Недашковського Юрія Олександровича.

Відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 22.03.2016 року, виданою президентом ДП "НАЕК "Енергоатом" Недашковським Юрієм Олександровичем, останній уповноважує генерального директора відокремленого підрозділу "Южно-Українська АЕС" Лісніченка Володимира Анатолійовича здійснювати від імені ДП "НАЕК "Енергоатом" повноваження, передбачені положенням про відокремлений підрозділ "Южно-Українська АЕС", в тому числі:

- представляти інтереси ДП "НАЕК "Енергоатом" у державних органах, органах місцевого самоврядування, правоохоронних органах та дозвільних органах на підприємствах, в установах, організаціях, судах, у відносинах з іншими юридичними та фізичними особами з питань, що пов'язані з діяльністю ВП "Южно-Українська АЕС" та структурних підрозділів, які входять до сфери його управлінні, в тому числі в центральному органі виконавчої влади, що утворений для реалізації державної політики у сфері митної справи при митному оформлення вантажів (п. 3 довіреності).

- здійснювати всі процесуальні дії та захист законних інтересів ДП "НАЕК "Енергоатом" у судах загальної юрисдикції, зокрема у господарських судах, з повним обсягом прав сторін по справі, наданих законному представнику, позивачу, відповідачу та третій особі відповідним процесуальним законодавством, регламентом відповідних судів, у тому числі з правом подання позовної заяви (п. 9 довіреності).

Таким чином, з урахуванням вищезазначених норм та положень, керівник відокремленого підрозділу ВП "Южно-Українська АЕС" Лісніченко В.А. має право здійснювати всі процесуальні дії та захист законних інтересів ДП "НАЕК "Енергоатом" в межах діяльності відокремленого підрозділу, з наданням повного обсягу прав сторони по справі, наданих законному представнику, позивачу, відповідачу та третій особі, в тому числі і підписувати позовні заяви.

Позовна заява у справі № 915/861/17 пред'явлена від імені юридичної особи ДП "НАЕК "Енергоатом" в межах діяльності відокремленого підрозділу.

Також в позовній заяві у справі № 915/861/17 в прохальній частині зазначено про здійснення стягнення заборгованості саме на користь юридичної особи ДП "НАЕК "Енергоатом" в особі ВП «Южно-Українська АЕС».

Заперечення відповідача про невизнання вимог позивача щодо стягнення неустойки, інфляційних втрат та 3 % річних у зв'язку з введенням мораторію на задоволення вимог кредиторів у справі № 915/1327/16 про банкрутство відповідача судом не приймаються з наступних підстав.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 31.01.2017 порушено провадження у справі № 915/1327/16 про банкрутство відповідача та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частин 1-3, 7, 8 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію. Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми тощо. Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство. Правові наслідки дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не застосовуються, якщо провадження у справі припинено на підставі пункту 11 частини першої статті 83 цього Закону.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.09.2017 провадження у справі № 915/1327/16 про банкрутство відповідача припинено.

Згідно ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя).

Оскільки, послуги відповідачу надано у січні 2017 року, а момент права вимоги виник 15.03.2017, тобто після порушення провадження у справі № 915/1327/16 про банкрутство відповідача, ці вимоги є поточними, тому на них не поширюється дія мораторію на задоволення вимог кредиторів, введеного ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 31.01.2017 у справі № 915/1327/16 про банкрутство відповідача.

Посилання відповідача на постанову Вищого господарського суду України від 05.09.2017 у справі № 915/1327/16, як на доказ безпідставності нарахування інфляційних втрат, 3 % річних, штрафних санкцій (пені та штрафу) та доказ наявності вини або необережності кредитора у справі про банкрутство відповідача, судом не приймається, оскільки вказані обставини не встановлені Вищим господарським судом України у вищевказаній постанові суду.

Стосовно клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки, слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Системний аналіз вищевказаних норм дозволяє дійти висновку про те, що суди мають право при прийнятті рішення про стягнення пені зменшувати її розмір з урахуванням усіх конкретних обставин справи.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися у вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82 Цивільного кодексу України).

Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом.

У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню.

Так, зі Звіту про фінансові результати за І півріччя 2017 року Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (а.с. 128) (в розділі фінансових результатів від операційної діяльності) вбачається, що за звітний період 2017 року збиток (код рядка 2195) відповідача становить - 11 045 тис. грн., а за аналогічний період попереднього року збиток (код рядка 2195) відповідача становить - 12 170 тис. грн.

Вищевказані Звіти про фінансові результати відповідача свідчать про те, що фінансовий стан відповідача є несприятливим (збитковим), а кредиторська заборгованість перевищує дебіторську заборгованість.

Враховуючи, що фінансовий стан відповідача свідчить про наявність реальної загрози банкрутства підприємства, в процедурі якої відповідач вже знаходився з 31.01.2017 по 05.09.2017 у справі № 915/1327/16, що за умови соціальної значимості останнього може призвести до негативних наслідків для споживачів теплової енергії - населення м.Южноукраїнська, лікувальних закладів, шкіл, інших об'єктів соціальної сфери міста, бюджетних установ та державних закладів; позивачем не надано суду доказів понесення ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором (залучення кредитних коштів зі сплатою процентів тощо) або погіршення матеріального стану підприємства саме у зв'язку з порушенням відповідачем умов договору № 221 (код 36.00.11) питна вода (водопостачання); нарахування та стягнення з відповідача 3% річних та збитків від інфляції у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки, пов'язані з порушенням відповідачем умов Договору, стягнення ж з відповідача штрафу та пені у повному обсязі, на думку суду, не є співрозмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов'язання.

Враховуючи вищевикладене, наведені відповідачем обставини є винятковими в розумінні ст. 223 ГК України, яка надає підстави для зменшення пені та штрафу.

Проте, враховуючи також обставини наведені позивачем в письмових поясненнях (арк. 80-84), з метою співвідношення інтересів сторін, суд дійшов висновку щодо необхідності зменшення розміру штрафу та пені, що підлягає стягненню з відповідача, на 50% та часткового задоволення клопотання КП "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" про зменшення розміру неустойки, що є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків для обох сторін.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню:

- 59 329,01 грн. - пені (118 658,02 грн. х 50 %);

- 32 054,48 грн. - штрафу (64 108,95 грн. х 50 %).

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Вказаною нормою обов'язок доказування покладений на сторони процесу. Доказування полягає у поданні доказів сторонами та доведенні їх переконливості суду.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Клопотання відповідача від 13.11.2017 б/н про зупинення провадження у справі до вирішення питання про роз'яснення постанови Вищого господарського суду України від 05.09.2017 у справі № 915/1327/16 про банкрутство відповідача не підлягає задоволенню, оскільки в даному спорі не має значення на підставі якої норми права було припинено провадження у справі про банкрутство відповідача, так як заявлені до стягнення вимоги в даному позові є поточними, на які не поширюється дія мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Сплачений позивачем судовий збір у сумі 17 229,63 грн. відповідно до ст. 49 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача.

При цьому, судом враховано, що відповідно до абз. 4 п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Керуючись ст.ст. 49, 82 - 84 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (55000, Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, вул. Дружби Народів, 8, ідентифікаційний код 31948866) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м.Київ, вул. Назарівська, 3, ідентифікаційний код 24584661) в особі ВП "Южно-Українська АЕС" (55001, Миколаївська область, м.Южноукраїнськ, промзона, а/с № 20, ідентифікаційний код 20915546):

- 915 842,21 грн. (дев'ятсот п'ятнадцять тисяч вісімсот сорок дві грн. 21 коп.) - основний борг за договором (код 36.00.11) питна вода (водопостачання) № 221 від 19.12.2016 року за січень 2017 року,

- 36 182,42 грн. (тридцять шість тисяч сто вісімдесят дві грн. 42 коп.) - інфляційні втрати,

- 13 850,55 грн. (тринадцять тисяч вісімсот п'ятдесят грн. 55 коп.) - 3 % річних,

- 59 329,01 грн. (п'ятдесят дев'ять тисяч триста двадцять дев'ять грн. 01 коп.) - пеня,

- 32 054,48 грн. (тридцять дві тисячі п'ятдесят чотири грн. 48 коп.) - штраф.

- 17 229,63 грн. (сімнадцять тисяч двісті двадцять дев'ять грн. 63 коп.) - судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги до канцелярії господарського суду Миколаївської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а у випадку проголошення судом вступної та резолютивної частин рішення - з дня підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складений 19.12.2017.

Суддя Т.М. Давченко