ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.12.2017 Справа № 904/7656/17

За позовом Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат",

м. Жовті Води

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕНІТ-ІМПЕКС", м. Кривий Ріг

про стягнення основної заборгованості у розмірі 74210,66грн.; пені у розмірі 26101,06грн.; штрафу у розмірі 10038,87грн. на підставі договору від 31.08.2015 №654/13, з урахуванням заяви про зміну предмету позову

Головуючий колегії Петренко Н.Е.

Суддя Татарчук В.О.

Суддя Євстигнеєва Н.М.

Представники:

від позивача: Левченко І.А., представник за довіреністю № 18/904 від 03.02.2015

від відповідача: Шляєв І.В., представник за довіреністю № 14 від 04.09.2017

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зеніт-Імпекс" (далі - відповідач) про стягнення пені у розмірі 26101,06грн. та штрафу у розмірі 10038,87грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушені зобов'язання за договором про закупівлю товарів №654/13 від 31.08.2015 щодо своєчасної поставки товарів.

Ухвалою господарського суду від 01.08.2017 порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву та призначено справу до розгляду в засіданні на 07.09.2017.

07.09.2017 до суду від позивача надійшли:

- власне письмове підтвердження того, що станом на 07.09.2017 заявлені позовні вимоги відповідачем не оплачені, розмір позовних вимог не змінився;

- власне письмове підтвердження того, що у провадженні господарських судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та немає рішення цих органів з такого спору;

- правова позиція щодо заявлених позовних вимог.

Крім того, 07.09.2017 до суду від відповідача надійшли:

- клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв'язку з недостатністю матеріалів для підготовки вмотивованого відзиву;

- клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду спору на 15 днів, для надання додаткових доказів.

Ухвалою господарського суду від 07.09.2017 строк розгляду спору продовжено до 17.10.2017 включно, судове засідання відкладено на 12.10.2017.

12.10.2017 від відповідача отримано відзив.

Суд оголошував перерву з 12.10.2017 до 17.10.2017.

17.10.2017 від позивача отримано письмове пояснення по суті позовних вимог.

Ухвалою господарського суду від 17.10.2017 призначено колегіальний розгляд справи №904/7656/17.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Дніпропетровської області від 19.10.2017 за вих.№867 "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу матеріалів справи" у зв'язку з призначенням ухвалою суду від 17.10.2017 колегіального розгляду справи у складі трьох суддів, призначено проведення повторного автоматизованого розподілу матеріалів справи за вх.№4-7668/17, за результатами якого для розгляду справи №904/7656/17 визначено наступний склад колегії суддів: Петренко Наталія Едуардівна - головуючий суддя; Татарчук Володимир Олександрович - суддя; Євстигнеєва Надія Михайлівна - суддя (протокол автоматичної розподілу судової справи між суддями від 19.10.2017).

Ухвалою господарського суду від 19.10.2017 справу №904/7656/17 колегією суддів прийнято до провадження; справу призначено до розгляду на 08.11.2017.

07.11.2017 від відповідача отримано доповнення до відзиву.

08.11.2017 від позивача отримано заяву про зміну предмету позову, в якій просить суд стягнути з відповідача 74210,66грн. основної заборгованості; 26101,06грн. пені та 10038,87грн. штрафу.

Частиною 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до пункту 3.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви.

Враховуючи, що розгляд справи №904/7656/17 розпочато 08.11.2017, у зв'язку з призначенням колегіального розгляду, господарський суд заяву від 07.11.2017 за вих.№18/6580 про зміну предмета позову до розгляду приймає.

Суд оголошував перерву з 08.11.2017 до 13.12.2017.

Щодо повідомлення сторін про час та місце судового засідання.

Господарським судом враховано положення пункту 3.9.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Позивач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується відомостями про явку представника відображеними в протоколі судового засідання від 08.11.2017.

Відповідач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується відомостями про явку представника відображеними в протоколі судового засідання від 08.11.2017.

Враховуючи викладене господарський суд констатує, що сторони належним чином повідомлені про час і місце розгляду позовної заяви судом.

В судовому засіданні, яке відбулося 13.12.2017, враховуючи, що сторони належним чином повідомлення про час та місце його проведення, продовжено розгляд справи по суті. Представники сторін підтримали обрані правові позиції.

В судовому засіданні оглянуто всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір.

Суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд констатує, що сторони мали реальну можливість надати всі існуючі докази в обґрунтування своїх позовних вимог та заперечень суду першої інстанції .

Враховуючи вимоги статті 69 Господарського процесуального кодексу України щодо строків розгляду справи у судовому засіданні, яке відбулося 13.12.2017 в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 31.08.2015 між Державним підприємством „Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - позивач, покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зеніт-Імпекс" (далі - відповідач, постачальник) укладено договір №654/13 (далі - Договір), про закупівлю товарів, відповідно до п. 1.1. якого Постачальник зобов'язується поставити Покупцеві Товари, зазначені в п.1.2. договору, а Покупець прийняти і оплатити такі Товари.

Пунктом 1.2. передбачено, що Постачальник зобов'язується поставити Проводи та кабелі електронні й електричні, інші за найменуванням, кількістю та ціною відповідно до Специфікації №1, яка є невід'ємною частиною договору.

Ціна Договору, відповідно до Специфікації №1, становить 2882742,51грн. (два мільйони вісімсот вісімдесят дві тисячі сімсот сорок дві грн. 51 коп.), у тому числі податок на додану вартість 20% - 480457,09грн. (п. 3.1. Договору).

За приписами п. 4.2. Договору, Покупець здійснює 30% передплату погодженої до поставки партії Товарів. Остаточний розрахунок за отриману партію Товарів Покупець здійснює по факту їх поставки з відстрочкою платежу не менше ніж 15-ть банківських днів.

Положеннями пункту 5.1. Договору передбачено, що Поставка Товарів здійснюється партіями. Обсяг кожної партії поставки Товарів Покупець уточнює у заявках. Покупець повинен поставити партію Товарів протягом 20-ти календарних днів після отримання 30% передплати.

Відповідно до п. 6.3.1. Договору Постачальник зобов'язаний, забезпечити поставку Товарів у строки, встановлені цим договором.

Пунктом 7.2. Договору передбачено, що за кожний день прострочення виконання зобов'язань винна Сторона повинна сплатити штрафні санкції у розмірі, передбаченому статтею 231 Господарського кодексу України, від обсягу невиконаних зобов'язань.

Договір набирає чинності з моменту підписання його Сторонами і діє до 31.12.2015, але в будь якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (пункт 11.1. Договору).

29.12.2015 між позивачем та відповідачем укладена додаткова угода №1 до договору №654/13 від 31.08.2015, відповідно до якої пункт 11.1 Договору викладено в редакції: «Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2016, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

На виконання вимог пункту 5.1 умов договору Позивачем подані заявки із найменуванням товару від 23.08.2016 №13-07/1950 та від 13.11.2015 №13-07/3567.

У свою чергу, Відповідачем були виставлені рахунки відповідно цих заявок від 23.08.2016 №1804 та від 24.11.2015 №2525.

Крім того, Позивачем здійснена передоплата у розмірі 30% погодженої поставки партії Товарів, що підтверджується платіжними дорученнями від 31.05.2016 на суму 112381,04грн. та від 14.09.2016 №14958 на суму 31031,39грн.

Позивач зазначає, що всупереч здійсненій передоплаті, відповідач свого обов'язку поставити Товар не виконав.

З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача була направлена претензія №18/3480 від 27.06.2017 з вимогою сплатити пеню у розмірі 26101,06грн. та 7% річних у розмірі 2172,20грн.

За неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків, позивачем на підставі пункту 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України нараховані пеню у розмірі 26101,06грн. за загальний період прострочення з 21.06.2016 по 05.04.2017 і штраф у розмірі 10038,87грн.

Крім того, враховуючи аргументи спрямовані на обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що опрацювавши первинні документи та акт звірки розрахунків станом на 01.09.2017 у відповідача існує заборгованості в результаті передплати за поставку товару, тобто безпідставно набуті грошові кошти на суму 74210,66грн., згідно умов договору від 31.08.2015 №654/13.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача суму основної заборгованості у розмірі 74210,66грн., пені у розмірі 26101,06грн. та штрафу у розмірі 10038,87грн.

Позивач не погоджується з посиланнями відповідача про застосування позовної давності, з урахуванням того, що між сторонами підписано акт звірки від 31.12.2016 №119, який на думку позивача, перервав перебіг позовної давності.

Крім того, позивач зазначає, що підписаний між сторонами акт звірки розрахунків не свідчить про взаємозалік вимог, а лише підтверджує дебіторську та кредиторську заборгованість, яка дозволяє сторонам здійснити необхідні платежі і вимагати виконання зобов'язань з постачання. Акти зарахування зустрічних однорідних вимог про взаємозалік на суму 112381,04грн. та на суму 31031,39грн. сторонами не узгоджувалися та не підписувалися.

Відповідач скористався наданим йому правом на судовий захист, надав відзив на позов та повідомив наступне.

Листом від 19.07.2017 за №1211/07 відповідач повідомив позивача, що зазначені в претензії суми передплати зараховано як погашення заборгованості за попередні поставки продукції. Вказане підтверджується актом звірки розрахунків №119 від 31.12.2016.

На думку відповідача, сторони своїми діями підтвердили суми попередньої оплати по платіжному дорученню від 31.05.2016 №3628 на суму 112381,04грн. та по платіжному дорученню від 14.09.2015 №14958 на суму 31031,39грн., як суми, що зараховано в рахунок оплати за раніше поставлену продукцію.

Відповідач зазначив, що для притягнення до відповідальності у вигляді пені або штрафу застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

Відповідач стверджує, що здійснив поставку спірної продукції на підставі інших рахунків, отже сторони підтвердили зміну призначення платежу за платіжними дорученнями від 31.05.2016 №3628 на суму 112381,04грн. та від 14.09.2015 №14958 на суму 31031,39грн.

Крім того, відповідач зазначає, що договором від 31.08.2015 №654/13 не передбачено термінів повернення сум передплати.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників позивача та відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічна норма міститься у ст. 712 Цивільного кодексу України відповідно до якої, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як зазначено у ст. 266 Господарського кодексу України, предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

За приписами ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами ст. 129 Конституції України, судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Положеннями ст. 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На виконання вимог пункту 5.1 умов договору Позивачем подані заявки із найменуванням товару від 23.08.2016 №13-07/1950 та від 13.11.2015 №13-07/3567.

У свою чергу, Відповідачем були виставлені рахунки відповідно цих заявок від 23.08.2016 №1804 та від 24.11.2015 №2525.

Крім того, Позивачем здійснена передоплата у розмірі 30% погодженої поставки партії Товарів, що підтверджується платіжними дорученнями від 31.05.2016 на суму 112381,04грн. та від 14.09.2016 №14958 на суму 31031,39грн.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України, умови Договору та обставини справи, господарський суд дійшов висновку, що передбачений строк поставки товару по Договору є таким, що настав, а саме:

- товар на виконання заявки від 23.08.2016 №13-07/1950 мав бути поставлений в строк по 04.10.2016;

- товар на виконання заявки від 13.11.2015 №13-07/3567 мав бути поставлений в строк по 20.06.2016.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання; учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, господарський суд наголошує, що підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення.

Заперечення відповідача в частині зарахування суми передплати в погашення заборгованості за попередні поставки продукції, що підтверджується актом звірки розрахунків №119 від 31.12.2016 та актом звірки розрахунків між сторонами за укладеним між сторонами договором станом на 01.09.2017 господарським судом приймає до уваги з огляду на наступне.

У зв'язку із запитами, що надходять до Національного банку України від банків та їх клієнтів щодо можливості заміни інформації, зазначеної у реквізиті "Призначення платежу" платіжного доручення у національній валюті, Національний банк у листі від 09.06.2011 №25-111/1438-7141 "Про заміну інформації у реквізиті "Призначення платежу"" повідомив, що відповідно до пункту 2.29 Інструкції платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платник може змінити реквізит "Призначення платежу" до списання коштів з його рахунку, оформивши нове платіжне доручення.

Після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті "Призначення платежу", вирішується між сторонами переказу без участі банку.

Проаналізувавши зміст листа Національного банку України від 09.06.2011 №25-111/1438-7141 "Про заміну інформації у реквізиті "Призначення платежу" господарський суд дійшов висновку, що процедура вирішення питання уточнення інформації, зазначеної у реквізиті "Призначення платежу" не визначена.

Отже, зазначені питання погоджуються сторонами у довільному порядку.

Господарський суд бере до уваги, що спірна передплата здійснена 31.05.2016 та 14.09.2016.

Укладений між сторонами договір діє з 31.08.2015.

З долучених до матеріалів справи актів звірки, які підписано представниками сторін, вбачається, що відповідач поставляє продукцію, позивач її отримує та оплачує.

Крім того, за результатами провадження господарської діяльності сторони проводять звірку розрахунків.

Отже, проаналізувавши акт звірки розрахунків №119 від 31.12.2016 господарський суд констатує, що суми попередньої оплати по платіжному дорученню від 31.05.2016 №3628 на суму 112381,04грн. та по платіжному дорученню від 14.09.2016 №14958 на суму 31031,39грн., а всього на суму 143412,43грн. зараховані в рахунок оплати за раніше поставлену продукцію.

Господарський суд наголошує, що з акту звірки розрахунків №119 від 31.12.2016 вбачається, що станом на 31.12.2016 у позивача перед відповідачем наявне сальдо (борг) розмірі 227547,51грн.

В подальшому сторони підписали акт звірки розрахунків за укладеним між сторонами договором станом на 01.09.2017 і в черговий раз підтвердили факт зарахування сум попередньої оплати по платіжному дорученню від 31.05.2016 №3628 на суму 112381,04грн. та по платіжному дорученню від 14.09.2016 №14958 на суму 31031,39грн., а всього на суму 143412,43грн. в рахунок оплати за раніше поставлену продукцію.

Таким чином, позивач не надав господарському суду обгрунтованих пояснень та належних доказів того, що недопоставлено продукцію на суму 143412,43грн., а фактичний борг 74210,07грн.

Окрім того, позивач в заяві від 07.11.2017 №18/6580 про зміну предмету позову посилається на те, що опрацювавши первинні документа та акт звірки розрахунків станом на 01.09.2017 у відповідача існує заборгованість перед позивачем на суму 74210,66коп., згідно умов договору від 31.08.2015 №654/13, а не на суму 143412,43грн.

Господарський суд констатує, а відповідач визнає, що станом на 01.09.2017 у відповідача перед позивачем наявний борг у розмірі 74210,07грн., який виник саме на підставі договору №654/13 від 31.08.2015.

Господарський суд звертає увагу, що укладений між сторонами договір №654/13 від 31.08.2015 діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

Врахувавши наявні матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що підписання актів звірки з боку позивача підтверджує факт зміни призначення платежу шляхом зарахування спірних сум на погашення поточної заборгованості позивача перед відповідачем.

Таким чином, фактичні дії позивача в частині підписання актів звірки свідчать про те, що позивач самостійно та у добровільному порядку змінив призначення платежу.

Положеннями ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як зазначено у п. 7.2. Договору, за кожен день прострочення виконання зобов'язань винна Сторона повинна сплатити штрафні санкції у розмірі, передбаченому статтею 231 Господарського кодексу України, від обсягу невиконаних зобов'язань.

На підставі п. 7.2. Договору позивач нарахував пеню у розмірі 26101,06 грн. та штраф у розмірі 10038,87.

Враховуючи долучені до матеріалів справи акт звірки розрахунків №119 від 31.12.2016 та акт звірки розрахунків складений станом на 01.09.2017 господарський суд дійшов висновку, що між сторонами досягнуто згоду в частині зміни призначення платежу за платіжним дорученням №3628 від 31.05.2016 на суму 112381,04грн. та за платіжним дорученням №14958 від 14.09.2016 на суму 31031,39грн.

Отже, за результатами аналізу наявних в матеріалах справи документів господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для нарахування пені та штрафу.

Вимогу про стягнення заборгованості у розмірі 74210,66грн. позивач обґрунтовує на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 та п.3 ч.3 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, по якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї ж статті застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

Отже, обов'язковою умовою, з якою законодавець пов'язує виникнення правовідносин щодо повернення безпідставно набутого майна, є відсутність правової підстави для набуття, збереження майна однією особою за рахунок іншої особи. Відсутність правової підстави означає, що майно набуте або збережене особою поза підставою (юридичним фактом), передбаченою законом, іншим правовим актом чи правочином.

Отримання відповідачем суми стягуваної переплати за договором від 31.08.2015 №654/13, який є належною умовою виникнення у його сторін відповідних прав та обов'язків, автоматично виключає безпідставність набуття стягуваних грошових коштів на момент такого набуття.

Оскільки укладений між сторонами договір від 31.08.2015 №654/13 не розірваний у розумінні ст.653 Цивільного кодексу України, то вимога позивача про повернення безпідставно набутої передоплати у розмірі 74210,66грн. є не обґрунтованою, а тому мотивів для їх задоволення не вбачається.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Вищого господарського суду України від 07.02.2017 по справі №911/2036/16.

Господарський суд звертає увагу позивач, що останній не позбавлений права звернутися до відповідача з вимогою про повернення суми в порядку статті 693 Цивільного кодексу України або поставки продукції на вказану суму.

В задоволенні клопотання відповідача про застосування строку позовної давності господарський суд відмовляє з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Враховуючи, що права позивача не є порушеними підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

З урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покласти на позивача.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 549, 599, 610, 612, 625, 629, 663, 692, 693, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 216, 218, 265, 266 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 48-49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимоги відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

18.12.2017

Головуючий колегії Суддя Суддя Н.Е. Петренко В.О. Татарчук Н.М. Євстигнеєва