ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2017 р. Справа № 5010/115/2011-18/7

м. Львів

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Давид Л.Л.

суддів Гриців В.М.

Малех І.Б.

при секретарі судового засідання Оштук Н.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Відкритого акціонерного товариства "Буркутець", смт. Верховина, Івано-Франківська область від 04.12.2017 (вх. № апеляційного суду 01-05/5813/17 від 11.12.2017)

на ухвалу господарського суду Івано-Франківської області від 28.11.2017 (суддя Гриняк Б.П., м. Івано-Франківськ, 11:00-11:20)

у справі № 5010/115/2011-18/7

за позовом: фізичної особи - підприємця Ткачука Івана Петровича, смт. Верховина, Івано-Франківська область

до відповідача: Відкритого акціонерного товариства "Буркутець", смт. Верховина, Івано-Франківська область

про розірвання договору про надання поворотно-фінансової допомоги від 04.01.2007 та стягнення 32415 грн. 14 коп.

за участю представників сторін:

від позивача: - Ткачук І.П. - підприємець;

від відповідача (особа, яка подала апеляційну скаргу): Маринчак О.С. - представник;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа -підприємець Ткачук Іван Петрович 04.09.2017 звернувся до господарського суду Івано-Франківської області із заявою (вх. № 9335/17) про видачу дублікату наказу та поновлення строку для пред'явлення наказу до виконання у справі. В обґрунтування поданої заяви зазначає, що листом від 19.06.2017 № 12.2-34/2197 Верховинський районний відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області повідомив заявника про винесення 05.07.2013 постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» та направлення виконавчого документа разом із постановою стягувачу. Однак, заявник зазначає, що жодних документів та повідомлень від Верховинського районного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області на його адресу не надходили , а неодноразові звернення до Відділу з проханням ознайомитися з журналами вихідної кореспонденції були залишені поза увагою.

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 28.11.2017 (суддя Гриняк Б.П.) у справі № 5010/115/2011-18/7 заяву фізичної особи - підприємця Ткачука Івана Петровича про видачу дублікату наказу Господарського суду Івано-Франківської області №318 від 21.02.2011 по справі №5010/115/2011-18/7 та поновлення строку для пред'явлення наказу до виконання у справі (вх. 9335/17 від 04.09.2017) задоволено, поновлено строк пред'явлення наказу господарського суду Івано-Франківської області №318 від 21.02.2011 до виконання. Видано дублікат наказу господарського суду Івано-Франківської області № 318 від 21.02.2011 по справі №5010/115/2011-18/7.

Ухвала суду мотивована положеннями ст.ст. 53, 119, 120 ГПК України , а також зокрема тим, що доказами у справі доведено, що оригінал наказу господарського суду Івано-Франківської області від 21.02.2011 № 318 у справі № 5010/115/2011-18/7 та постанова Верховинського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 05.07.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу втрачені при пересиланні. Крім того, суд першої інстанції покликається на принцип обов'язковості виконання судових рішень, закріплений ст. 124 Конституції України та враховує те, що рішення господарського суду Івано-Франківської області від 08.02.2011 у справі № 5010/115/2011-18/7 станом на даний час залишається невиконаним, причини, з яких пропущено заявником строк пред'явлення виконавчого документа, є поважними та такими, які не залежали від волі заявника.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ВАТ "Буркутець" звернулося до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу господарського суду Івано-Франківської області від 28.11.2017 у справі № 5010/115/2011-18/7.

Скаржник, з посиланням на норми ч. 2, ст. 30, ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 120 ГПК України, зазначає, те, що при прийнятті оскаржуваної ухвали місцевий господарський суд не взяв до уваги ту обставину, що стягувач не звертався до ВДВС Верховинського РУЮ щодо перевірки стану виконавчого провадження по наказу суду від 21.02.2011 № 318 , яке було відкрито в березні 2011 року, скарги на дії чи бездіяльність органів ВДВС не подавав.

Крім того, Апелянт посилається на те, що стягувачем не доведено суду належними та допустимимии доказами поважності пропуску строку для пред'явлення наказу до виконання, а також не надано доказів втрати виконавчого документа, оскільки судом встановлено, що згідно з листом ВДВС від 19.06.2017 постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві від 05.07.2013 була надіслана на адресу стягувача разом з оригіналом наказу господарського суду.

Ухвалою суду від 13.12.2017 прийнято апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Буркутець", смт. Верховина, Івано-Франківська область від 04.12.2017 (вх. № апеляційного суду 01-05/5813/17 від 11.12.2017) на ухвалу господарського суду Івано-Франківської області від 28.11.2017 у справі № 5010/115/2011-18/7 до свого провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 21.12.2017.

У поданому суду відзиві на апеляційну скаргу Позивач просить ухвалу господарського суду Івано-Франківської області від 28.11.2017 у справі № 5010/115/2011-18/7 залишити без змін та зазначає, що для виконання рішення суду робив все можливе, проте через неналежне виконання посадовими особами Верховинської виконавчої служби своїх обов'язків наказ суд є невиконаним.

У судовому засіданні 21.12.2017 представники Сторін підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні 21.12.2017 проголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані у них докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників Сторін, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, керуючись наступним:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 08.02.2011 задоволено позов підприємця Ткачука Івана Петровича до Відкритого акціонерного товариства "Буркутець" про розірвання договору про надання поворотно-фінансової допомоги від 04.01.2007 та стягнення 32415 грн. 14 коп., на виконання якого видано наказ №318 від 21.02.2011. Строк пред'явлення до виконання з 22.02.2011 по 22.02.2014.

Постановою відділу ДВС Верховинського районного управління юстиції №1175 від 23.03.2011 відкрито виконавче провадження по виконанню наказу господарського суду Івано-Франківської області № 318 від 21.02.2011 (а.с. 9).

Як вбачається з акту опису й арешту майна від 12.02.2013 державним виконавцем ВДВС Верховинського РУЮ був проведений опис майна боржника - ПАТ «Буркутець» (а.с. 10-11).

На адресу господарського суду Івано-Франківської області 04.09.2017 Ткачуком І.П. подана заява вх. № 9335/17 про видачу дубліката наказу та поновлення строку для пред'явлення його до виконання.

Як зазначає заявник в заяві на його звернення Верховинський районний відділ ДВС ГУЮ в Івано-Франківській області повідомив йому, що отримав листа від РВ ФДМУ по Івано-Франківській області від 17.01.2013 (а.с. 15) про те, що відповідно до Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, яким є ПАТ «Буркутець». Також, заявник зазначає, що йому було повідомлено, що в разі відміни мораторію - провадження у справі буде продовжено. Проте, як вказує заявник, у 2017 році він через мережу Інтернет дізнався про те, що ПАТ «Буркутець» виставлений на продаж на Київській торговій біржі, у зв'язку з чим звернувся з письмовою заявою до Верховинського районного відділу ДВС ГУЮ в Івано-Франківській області із заявою від 11.05.2017 (а.с. 12).

Листом №12.2-34/2197 від 19.06.2017 Верховинський відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області повідомив заявника про винесення 05.07.2013 постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, яка разом з оригіналом наказу Господарського суду Івано-Франківської області №318 від 21.02.2011 надіслана на адресу стягувача (а.с. 14).

Також, заявник зазначає та подає відповідні підтверджуючі документи, що за станом здоров'я, (інвалід другої, а потім першої групи), в телефонному режимі цікавився у Верховинському відділі ДВС про стан його виконавчого провадження, а оскільки жодної поштової кореспонденції від органу виконання судових рішень на його адресу не надходило, а підтверджуючі документи знищено, звернутися до поштового відомства щодо розшуку поштового повідомлення з оригіналом наказу суду, надісланого Верховинським відділом ДВС на його адресу, не є можливо.

У зв'язку з вищенаведеним, фізична особа - підприємець Ткачук Іван Петрович подав заяву від 23.08.2017 (вх. № 9335/17 від 04.09.2017) про поновлення строку для пред'явлення до виконання рішення господарського суду Івано-Франківської області від 08.02.2011 та видачу дублікату наказу господарського суду Івано-Франківської області №318 від 21.02.2011.

Згідно зі статтею 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Стаття 115 ГПК України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали суду) містить імперативний припис про те, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини 1 статті 116 ГПК України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали суду) виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Як вказано у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України" № 15729/07 від 05.07.2012, пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчим документом є, зокрема, ухвали судів у господарських справах у випадках, передбачених законом. Оскільки, ухвала суду від 29.10.2008 про затвердження мирової угоди та припинення провадження у справі № 20/27 оформлена, як виконавчий документ, до останньої слід застосовувати положення ст. 119, 120 ГПК України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали суду).

Відповідно до ст. 119 ГПК України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали суду) у разі пропуску строку для пред'явлення наказу до виконання з причин, визнаних господарським судом поважними, пропущений строк може бути відновлено. Заява про відновлення пропущеного строку подається до господарського суду, який прийняв судове рішення. Заява розглядається у засіданні господарського суду, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач і боржник. Отже, для поновлення строку для пред'явлення наказу до виконання слід визнати причини пропуску такого строку поважними.

Стаття 120 ГПК України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали суду) передбачає, що у разі втрати наказу господарський суд може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред'явлення наказу до виконання. До заяви про видачу дубліката наказу мають бути додані: довідка установи банку, державного виконавця чи органу зв'язку про втрату наказу; при втраті наказу стягувачем - довідка стягувача, підписана керівником чи заступником керівника та головним (старшим) бухгалтером підприємства, організації, що наказ втрачено і до виконання не пред'явлено.

Наведені норми не ставлять саму по собі видачу дубліката втраченого наказу в залежність як від причин його втрати, так і від того, ким втрачений наказ.

При цьому, видача стягувачу дубліката наказу жодним чином не порушує права відповідача та не покладає на нього якихось додаткових зобов'язань.

Частиною 6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" роз'яснено, що дублікат наказу (стаття 120 ГПК) має повністю відтворювати втрачений наказ, у тому числі містити й дату видачі останнього (а не дату видачі дубліката).

Оскільки згідно з нормами статті 120 ГПК України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали суду) стягувач з заявою про видачу дубліката наказу може звернутись лише до закінчення строку, встановленого для пред'явлення наказу до виконання, тому вказаній дії передує поновлення пропущеного строку для пред'явлення до виконання наказу.

Положеннями ст. 119 ГПК України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали суду) передбачено, що у разі пропуску строку для пред'явлення наказу до виконання з причин, визнаних господарським судом поважними, пропущений строк може бути відновлено.

При цьому Господарський процесуальний кодекс України не пов'язує право суду відновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку.

Отже в кожному випадку суд, з урахуванням конкретних обставин пропуску строку, оцінює доводи, що наведені в обґрунтування заяви про відновлення строку для пред'явлення наказу до виконання, та робить мотивований висновок щодо поважності чи не поважності причин пропуску строку.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ГПК України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали суду) сторони мають однакові процесуальні права і рівною мірою ними користуються, що є реалізацією принципу рівності перед судом, викладеного у ст. 42 ГПК України. Частина 4 ст. 22 ГПК України визначає обсяг прав, які належать тільки позивачу. Такі права певним чином визначають диспозитивність господарського процесу, а саме можливість суб'єктів самостійно впорядковувати (регулювати) свої відносини, діяти на власний розсуд. Зокрема, принцип диспозитивності у господарському процесі означає, що процесуальні правовідносини виникають, змінюються і припиняються за ініціативи безпосередніх учасників спірних матеріальних правовідносин, які мають можливість за допомогою господарського суду розпоряджатися процесуальними правами і спірним матеріальним правом.

Відповідно до ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали суду) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі заяви стягувача (Позивача) про відкриття виконавчого провадження заступником начальника ВДВС Верховинського РУЮ прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 23.03.2011 (а.с. 9).

Як вбачається з поданих Позивачем документів після відкриття виконавчого провадження був проведений опис та арешт майна боржника (акт від 12.02.2013), та повідомлено виконавчу службу про те, що відчуження майна ПАТ «Буркутець» не є можливо через введення мораторію на застосування примусової реалізації майна товариств , державна частка у статутному фонді яких становить не менше 25 %, у зв'язку з чим державним виконавцем винесено постанову від 05.07.2013 про повернення виконавчого документа стягувачеві (а.с. 14,15).

Однак, жодних доказів в підтвердження факту надіслання стягувачу даних документів суду не надано, що свідчить про факт відсутності отримання заявником зазначених документів та підтверджує обставину втрати при пересиланні оригіналу наказу господарського суду Івано-Франківської області № 318 від 21.02.2011 та постанови державного виконавця від 05.07.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні інші докази повідомлення стягувача про хід виконавчого провадження після відміни мораторію на продаж майна ПАТ «Буркутець», як і відсутні докази, які підтверджують, що оригінал наказу був надісланий на адресу стягувача.

Крім того, судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що Позивач у даній справі, як стягувач, із заявою про видачу дублікату виконавчого документа та поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання звернувся у 2017 році, тобто зі спливом 3 років років з дати, до якої рішення суду було дійсним для пред'явлення до виконання - до 22.02.2014. При цьому, судова колегія бере до уваги стан здоров'я Позивача, який є інвалідом першої групи та ту обставину, що він проживає на території Белелуйської сільської ради з матір'ю, яка потребує постійного стороннього догляду за станом здоров'я, що підтверджується довідками, видними Белелуйською сільською радою за 2009, 2013, 2015 роки та відповідними медичними довідками (а.с. 35-46).

Положення ст. 120 ГПК України не ставлять саму по собі видачу дубліката втраченого наказу в залежність як від причин його втрати, так і від того, ким втрачений наказ.

При цьому, видача стягувачу дубліката наказу жодним чином не порушує права Відповідача та не покладає на нього якихось додаткових зобов'язань.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази надіслання державним виконавцем на адресу стягувача оригіналу виконавчого документа та постанови від 05.07.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу, не надіслання та неповідомлення стягувача про закінчення мораторію на продаж майна ПАТ «Буркутець», зважаючи на важкий стан здоров'я стягувача, який перешкоджав йому в письмовому вигляді цікавитися про хід виконавчого провадження, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Враховуючи пропуск стягувачем строку для пред'явлення виконавчого документу до виконання та наявність підстав для поновлення такого строку, суд першої інстанції підставно та обґрунтовано задоволив заяву стягувача про видачу дублікату наказу господарського суду Івано-Франківської області № 318 від 21.02.2011.

Стосовно доводів Апелянта, викладених в апеляційній скарзі, судова колегія зазначає наступне:

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про виконавче провадженя» (чинній на момент винесення державним виконавцем постанови від 05.07.2013) копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Як вбачається з матеріалів справи, державний виконавець не подав доказів того, що ним в порядку ст. 31 Закону України «Про виконавче провадженя» оригінал виконавчого документа (наказу суду від 21.02.2011) був повернутий стягувачеві, а також не повідомив номер поштового відправлення для перевірки здійснення такого пересилання відповідним органом поштового зв'язку.

Стосовно посилань Апелянта на те, що доказів втрати виконавчого документа суду не надано, а згідно з листом ВДВС від 19.06.2017 постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві від 05.07.2013 була надіслана на адресу стягувача разом з оригіналом наказу господарського суду, судова колегія зазначає, що докази такого надіслання (поштового повідомлення про вручення) в матеріалах справи відсутні, що в сукупності з іншими встановленими обставинами справи дає суду підстави для висновку про підставність заяви Позивач про поновлення строку для пред'явлення наказу до виконання у даній справі та видачу дублікату наказу суду № 318 від 21.02.2011.

З огляду на наведене, судова колегія не знайшла підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору за перегляд ухвали місцевого господарського суду в апеляційному порядку, у відповідності до ст. 129 ГПК України відносяться на Скаржника.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ВАТ "Буркутець", смт. Верховина, Івано-Франківська область від 04.12.2017 (вх. № апеляційного суду 01-05/5813/17 від 11.12.2017) залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду Івано-Франківської області від 28.11.2017 у справі № 5010/115/2011-18/7- без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 26.12.2017.

Головуючий суддя Л.Л. Давид

Суддя В.М.Гриців

Суддя І.Б.Малех