ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2017 р.Справа № 922/3641/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шатернікова М.І.

при секретарі судового засідання Цірук О.М.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Франко Трейд", м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВО ОВЕН", м. Харків

про стягнення 195 602,57 грн.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (договір про надання правової допомоги б/н від 01.02.2017); ОСОБА_2 (дов. від 01.09.2017)

відповідача - ОСОБА_3 (дов. № 01 від 14.11.17); ОСОБА_4 (договір про надання правової допомоги від 14.11.2017)

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Франко Трейд" (позивач) 30.10.17 звернулось до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "ВО ОВЕН" заборгованості у розмірі 195602,57 грн., з яких: 99150,00 грн. - основна заборгованість; 89235,15 грн. - пеня; 5750,70 грн. інфляційні втрати; 1466,87 грн. - 3% річних. Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 2934,04 грн. та витрати на послуги адвоката у розмірі 24000,00 грн.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору на надання послуг з декларування товарів та інших предметів, що переміщуються через митний кордон України № 63-ДФТ від 18.09.2014 щодо своєчасної оплати за надані послуги. Здійснюючи правове обґрунтування посилається на ст.ст. 525, 526, 610, 625 Цивільного кодексу України та ст.ст. 193, 198 ГК України, а також ст. 335 Митного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 31.10.2017 позов ТОВ "Франко Трейд" прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/3641/17 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 15.11.2017 об 11:00 год.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.11.2017 розгляд справи № 922/3641/17 було відкладено на 13.12.2017 о 12:00 год. Цією ж ухвалою було витребувано з Головного управління статистики у Харківській області річні та квартальні звіти ТОВ "Франко Трейд" про обсяги реалізованих послуг за формою 1 - послуги за 2014 рік, 2015 рік, 2016 рік, І квартал 2017 року та баланси за 2014, 2015, 2016 роки.

08 грудня 2017 на адресу суду надійшли витребувані документи, які досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 13.12.2017 було оголошено перерву до 10:00 14.12.2017р.

Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Безпосередньо у судовому засіданні представником позивача надано до суду копію додатку № 1 до спірного договору, в якому узгоджені між сторонами тарифи по наданню послуг декларування товарів згідно спірного договору. Наданий документ досліджено судом та долучено до матеріалів справи.

Представники відповідача заперечують проти вимог позивача, наголошуючи, що відповідачем у повному обсязі виконані взяті на себе зобовязання за спірним договором.

Сторонами підтверджено, що ними до матеріалів справи долучені всі можливі та необхідні документи та не виявлено наміру подавати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування своїх позовних вимог та заперечень, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представників сторін всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

18.09.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФРАНКО ТРЕЙД", в особі директора ОСОБА_5, яка діє на підставі Ліцензії на посередницьку діяльність митного брокера № АЕ 190619від 11.02.2013 (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВО ОВЕН" (замовник) було укладено договір № 63-ДФТ на надання послуг з декларування товарів та інших предметів, що переміщуються через митний кордон України (надалі - Договір), відповідно до умов якого замовник доручив, а виконавець прийняв на себе обовязок по декларуванню вантажів замовника згідно діючого законодавства , нормативних актів України та у відповідності з цим договором.

Відповідно до п.п. 1.1. Договору, предметом цього договору є здійснення виконавцем декларування товарів та інших предметів замовника, що переміщуються через митний кордон України, а також представляти інші інтереси замовника в митних органах України.

За змістом п. 1.3 Договору, узгоджені сторонами тарифи є невідємною частиною цього договору.

Обовязки сторін узгоджені сторонами у розділі 2 договору, зокрема, виконавець зобовязався надавати органам митного контролю товари та інші предмети, а також комплект документів необхідний для здійснення такого контролю (п.2.1.1), а замовник зобовязався надавати виконавцю до надання товарів в пункт митного оформлення всі документи, необхідні для здійснення митного контролю. Надання відомостей або документів, які не мають всіх необхідних даних, які забезпечать можливість оформлення товару та інших предметів в митному відношенні, вважаються не наданими виконавцю, про що невідкладно повідомляється замовник.

Відповідно до п. 3.1 Договору, замовник здійснює оплату на підставі виставлених рахунків виконавця на протязі трьох банківських днів з моменту оформлення митної декларації.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору позивачем у період з листопада 2014 року по січень 2017 року були надані відповідачу послуги з митного оформлення вантажів, що також не заперечується відповідачем.

Разом з тим, як зазначає позивач, в ході виконання умов Договору позивачем були надані послуги з оформлення у митному відношенні декларацій, які не були оплачені відповідачем: а саме декларації:

- типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2014/047567 від 14.11.2014 (рахунок на оплату № 93 від 10.03.2017);

- типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2015/044183 від 02.12.2015, типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2015/044184 від 02.12.2015 (рахунок на оплату № 94 від 10.03.2017);

- типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2016/019308 від 27.05.2016, типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2016/018911 від 25.05.2016 (рахунок на оплату № 95 від 10.03.2017);

- типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2016/024991 від 04.07.2016; типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2016/028407 від 26.07.2016; типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2016/033051 від 26.08.2016; типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2016/033091від 26.08.2016; типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2016/033433 від 30.08.2016; типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2016/035886 від 15.09.2016 (рахунок на оплату № 96 від 10.03.2017);

- типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2016/038784 від 04.10.2016; типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2016/041501 від 21.10.2016; типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2016/042942 від 31.10.2016; типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2016/045174 від 11.11.2016; типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2016/047432 від 25.11.2016; типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2016/045624 від 15.11.2016; типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2016/047907 від 29.11.2016; типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2016/048148 від 30.11.2016; типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2016/049386 від 07.12.2016; типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2016/050094 від 12.12.2016 (рахунок на оплату № 97 від 10.03.2017);

- типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2017/000123 від 04.01.2017; типу «ІМ40ДТ» № 807100000/2017/000442 від 10.01.2017 (рахунок на оплату № 98 від 10.03.2017).

Рахунки на оплату були направлені на адресу відповідача з супровідними листами 14.03.2017 та 21.03.2017, на підтвердження чого позивачем надані поштові чеки та описи вкладення у цінний лист (т. 1 а.с. 108-109).

Проте, листи відповідачем були проігноровані та вартість послуг не була сплачена, тобто відповідач відмовився від виконання умов п.3.1 договору, чим порушив права позивача, що і стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду. Крім того, позивачем на суму основного боргу, в порядку п.3.2 договору нараховано пеню та в порядку приписів ст. 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобовязання нараховано 3% річних та інфляційні втрати.

В свою чергу, відповідач, повністю заперечуючи проти позовних вимог, вказує, що рахунки на оплату від 10.03.2017 р. складені за послуги, які позивач надавав відповідачу у 2014, 2015, та 2016 роках, натомість відповідачем у повному обсязі виконані взяті на себе зобовязання щодо оплати послуг позивача наданих у 2014, 2015, та 2016 роках, що підтверджується рахунками-фактурами, актами про надання послуг з митного оформлення та від позивача ні у 2014, ні в 2015, ні в 2016 роках не надходило претензій до відповідача. При чому, посилаючись на ст. 9 ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", відповідач вказує, що якби у ТОВ "ВО ОВЕН" існувала заборгованість перед ТОВ "Франко Трейд" у 2014, 2015, та 2016 роках, то рахунки на оплату не могли бути виставлені пізніше, ніж у звітному періоді. Крім того, відповідач зазначає, що рахунки ним не отримувались, а про направлення таких рахунків на адресу ТОВ "ВО ОВЕН" відповідач дізнався лише з позовної заяви, при ознайомленні з матеріалами справи.

Надаючи правову кваліфікацію доказам які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За правовою природою укладений між сторонами договір №63-ДФТ від 18.09.2014 є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що позивачем на підставі укладеного між сторонами договору, у період з листопада 2014 року по січень 2017 року надавались відповідачу послуги з декларування товарів та інших предметів замовника, що переміщуються через митний кордон України.

Виконання взятих на себе обовязків позивачем здійснювалось шляхом подання до митних органі щодо конкретної партії товару або декларації типу АА, або подання тимчасової та додаткової декларацій типу ТН та ДТ.

Предмет спору у даній справі стосується саме тих партій товару, декларування якого здійснювалось шляхом подання двох декларацій щодо одного і того ж товару, при чому позивач вважає, що умовами договору передбачено оплату окремо як тимчасової декларації, так і додаткової декларації, наголошуючи, що такі дії позивача були вчинені з метою представництва та захисту інтересів відповідача та за згодою директора відповідача, натомість відповідач наголошує, що належна та повна оплата наданої послуги по декларуванню конкретної партії товару відбулась саме в момент виставлення рахунку та оплати безпосередньо першої декларації (типу ТН) в відношенні конкретної партії товару.

Судом досліджено та встановлено, що дійсно додатковим деклараціям типу ДТ, на які посилається позивач, відповідають декларації типу ТН (№ 807100000/2014/046566 від 14.11.2014; № 807100000/2015/043285 від 26.11.2015; № 807100000/2016/016603 від 10.05.2016; № 807100000/2016/017319 від 16.05.2016; № 807100000/2016/022848 від 17.06.2016; № 807100000/2016/026059 від 11.07.2016; № 807100000/2016/031247 від 15.08.2016; № 807100000/2016/031788 від 17.08.2016; № 807100000/2016/032208 від 22.08.2016; № 807100000/2016/034514 від 07.09.2016; № 807100000/2016/036564 від 21.09.2016; № 807100000/2016/039499 від 10.10.2016; № 807100000/2016/041092 від 19.10.2016; № 807100000/2016/042469 від 27.10.2016; № 807100000/2016/044068 від 04.11.2016; № 807100000/2016/044473 від 08.11.2016; № 807100000/2016/045668 від 16.11.2016; № 807100000/2016/046639 від 22.11.2016; № 807100000/2016/047858 від 28.11.2016; № 807100000/2016/048757 від 02.12.2016; № 807100000/2016/050580 від 15.12.2016; № 807100000/2016/0051374 від 20.12.2016, які належним чином та у повному обсязі оплачені відповідачем.

Згідно частини 1 статті 4 МК України ввезення товарів, транспортних засобів на митну територію України, вивезення товарів, транспортних засобів за межі митної території України це сукупність дій, пов'язаних із переміщенням товарів, транспортних засобів через митний кордон України у будь-який спосіб у відповідному напрямку (п.4); випуск товарів - надання органом доходів і зборів права на користування та/або розпорядження товарами, щодо яких здійснюється митне оформлення, відповідно до заявленої мети (п.5); вільний обіг - обіг товарів, який здійснюється без обмежень з боку органів доходів і зборів України (п.6); декларант - особа, яка самостійно здійснює декларування або від імені якої здійснюється декларування(п.8); митна декларація - заява встановленої форми, в якій особою зазначено митну процедуру, що підлягає застосуванню до товарів, та передбачені законодавством відомості про товари, умови і способи їх переміщення через митний кордон України та щодо нарахування митних платежів, необхідних для застосування цієї процедури (п.20); митна процедура - зумовлені метою переміщення товарів через митний кордон України сукупність митних формальностей та порядок їх виконання (п.21).

Частиною 5 ст. 265 МК України встановлено, що декларант може здійснювати декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення самостійно або уповноважувати інших осіб на здійснення декларування від свого імені.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 257 МК України декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії. Електронне декларування здійснюється з використанням електронної митної декларації, засвідченої електронним цифровим підписом, та інших електронних документів або їх реквізитів у встановлених законом випадках.

Згідно з ч. 8 ст. 257 МК України, митне оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюється митними органами на підставі митної декларації, до якої декларантом залежно від митних формальностей, установлених цим Кодексом для митних режимів, та заявленої мети переміщення вносяться відомості про товари.

Відповідно до ст. 260 МК України, якщо декларант або уповноважена ним особа не володіє точними відомостями про характеристики товарів, необхідні для заповнення митної декларації у звичайному порядку, вона може подати органу доходів і зборів тимчасову митну декларацію на такі товари за умови, що вона містить дані, достатні для поміщення їх у заявлений митний режим, та під зобов'язання про подання додаткової декларації у строк не більше 45 днів з дати оформлення тимчасової митної декларації.

За змістом ст. 261 МК України, у разі подання відповідно до статей 259 і 260 цього Кодексу попередньої, тимчасової або періодичної митної декларації декларант або уповноважена ним особа повинні протягом строків, визначених відповідно до цього Кодексу, подати органу доходів і зборів додаткову декларацію, яка містить точні відомості про товари, задекларовані за попередньою, тимчасовою або періодичною митною декларацією, що подавалися б у разі декларування цих товарів за митною декларацією, заповненою у звичайному порядку.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 266 МК України декларант зобов'язаний здійснити декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом; на вимогу органу доходів і зборів пред'явити товари, транспортні засоби комерційного призначення для митного контролю і митного оформлення; надати органу доходів і зборів передбачені законодавством документи і відомості, необхідні для виконання митних формальностей; у випадках, визначених цим Кодексом та Податковим кодексом України, сплатити митні платежі або забезпечити їх сплату відповідно до розділу X цього Кодексу; у випадках, визначених цим Кодексом та іншими законами України, сплатити інші платежі, контроль за справлянням яких покладено на органи доходів і зборів.

Особа, уповноважена на декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення від імені декларанта, має такі самі обов'язки, права і несе таку саму відповідальність, що й декларант.

Статтею 416 Митного кодексу України митний брокер - це підприємство, що надає послуги з декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Митний брокер провадить митну брокерську діяльність у будь-якому органі доходів і зборів України.

Взаємовідносини митного брокера з особою, яку він представляє, визначаються відповідним договором (ст. 417 Митного кодексу України).

Таким чином, митне оформлення товарів, згідно митного кодексу це певний комплекс заходів, які в себе включають певні митні формальності з приводу подання певних документів до митних органів і відповідно випуск товарів у вільний обіг.

З системного аналізу вищенаведених норм права, враховуючи взяті на себе позивачем, як митним брокером, зобовязання щодо декларування товарів відповідача, здійснюючи їх переміщення через митний кордон України, вбачається, що саме позивач мав володіти спеціальними знаннями, уміннями та навиками в галузі митної справи та мав вчиняти дії обумовлені у договорі для належного виконання своїх зобов'язань враховуючи інтереси замовника.

Так, саме позивачем було обрано спосіб декларування товарів відповідача та не доведено жодним чином, що саме з вини відповідача було застосовано спосіб декларування шляхом подання двох декларацій типу ТН та ДТ, замість однієї типу АА, та не надано доказів того, що позивач звертався до відповідача в порядку п.2.2.1 договору з повідомленням про надання неповної або неточної інформації або документів, які перешкоджають здійснити митне оформлення товарів відповідача шляхом подання декларації типу АА.

Представник позивача у судовому засіданні наголошував, що митного брокера, який безпосередньо здійснював надання послуг відповідачу було притягнуто до адміністративної відповідальності за надання неточних відомостей у деклараціях.

При цьому, судом не приймається до уваги твердження позивача, що саме з вини відповідача, який не надав повний перелік документів, необхідних для митного оформлення, митний брокер здійснював декларування шляхом подання двох декларацій типу ТН та ДТ, замість однієї декларації та з цієї причини останнього притягнуто до адміністративної відповідальності, оскільки жодних доказів на підтвердження цих тверджень до суду не надано.

Одночасно, при досліджені додатку № 1 до договору № 63-ДФТ від 18.09.2014 р., наданого до матеріалів справи представником позивача, судом встановлено, що сторони, узгоджуючи тарифи на послуги з декларування товарів та інших предметів за спірним договором та визначаючи розмір плати за надані послуги, виходили з кількості предметів у партії товарів, а не з кількості митних декларації поданих до митного органу, тобто позивач, взявши на себе обовязок надання послуг митного декларування товарів (конкретної партії товару), має право на отримання плати за надану послугу, розмір якої визначається виходячи з кількості товарів у партії розмитненого товару, а не плату за кожну конкретно оформлену декларацію.

Крім того, як зазначає позивач, на адресу відповідача 14.03.2017 р. та 21.03.2017 р. направлялись з супровідним листом рахунки фактури № 93, № 94, № 95, № 96, № 97, № 98, на підтвердження чого позивач надав до суду відповідні фіскальні чеки та описи вкладення у цінний лист (т. 1 а. с. 108-109), в яких зазначено штрихкодові ідентифікатори поштового відправлення 208 та 057 відповідно. Судом було здійснено перевірку вручення поштового відправлення за допомогою сервісу підприємства поштового зв'язку (http://ukrpost.in.ua/ua/track_ukrposhta) та встановлено, що дані про відправлення за номером 208 та за номером 057 на час розгляду справи відсутні, тому що не зареєстровані в системи. Таким чином, вищезазначені фіскальні чеки та описи вкладення у цінний лист, надані позивачем не можуть бути визнані судом належними доказами направлення відповідачу рахунків.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 1, 2, 12, 22, 33, 34, 43, 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 18.12.2017 р.

Суддя ОСОБА_6