КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2017 р. Справа№ 910/14060/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Суліма В.В.

Разіної Т.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Лаврик С.В. - довіреність б/н від 03.03.2017

від відповідача 1: Лопатнікова А.В. - довіреність № 8274-К-О від 29.12.2016

від відповідача 2: не з'явився

від третьої особи 1: Кузьменко Ю.С. - довіреність № 18-0009/60158 від 19.07.2016

від третьої особи 2: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія Літ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 (повний текст підписано 17.10.2017)

у справі №910/14060/17(суддя Сівакова В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія Літ"

до відповідачів: Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" (відповідач 1)

Товариства з обмеженою відповідальністю "Мигора" (відповідач 2)

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача 1: Національний банк України (третя особа 1)

Міністерство фінансів України (третя особа 2)

про визнання права вимоги та визнання відсутнім права вимоги

В судовому засіданні 13.12.2017 відповідно до ст.ст. 85, 99 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Імперія Літ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Мигора" про:

- визнання відсутності у ПАТ "КБ "Приватбанк" права на стягнення з ТОВ "Мигора" боргу по кредитному договору № 4М15078И від 18.12.2015, укладеного між ПАТ "КБ "Приватбанк" та ТОВ "Мигора";

- визнання права ТОВ "Імперія Літ" на стягнення з ТОВ "Мигора" боргу по кредитному договору № 4М15078И від 18.12.2015, укладеного між ПАТ "КБ "Приватбанк" та ТОВ "Мигора".

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 18.12.2015 між ПАТ "Комерційний банк "Приватбанк" та ТОВ "Мигора" укладений кредитний договір № 4М15078И. В забезпечення виконання даного кредитного договору між ПАТ "Комерційний банк "Приватбанк" та ТОВ "Імперія Літ" був укладений договір поруки № 4М15078И/П від 26.10.2016 шляхом використання електронного цифрового підпису. 27.10.2016 ТОВ "Імперія Літ" як поручитель виконав обов'язок боржника ТОВ "Імперія Літ" перед кредитором ПАТ "Комерційний банк "Приватбанк" за кредитним договором, а саме погашено борг в сумі 2.347.462.491,91 грн. У разі виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника, що відповідає ст. 556 Цивільного кодексу України. 17.03.2017 позивач звернувся з вимогою до ТОВ "Мигора" про сплату боргу за кредитним договором, проте кошти від відповідача-2 не отримано. Вважає, що відповідачі заперечують права позивача на стягнення виконаного боргу з відповідача-2 та перешкоджають цьому.

Заперечуючи проти позову, відповідач-1 зазначав, що часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором. В повному обсязі ні боржником, ні поручителем зобов'язання не виконані, а кредитна заборгованість погашена лише частково. З огляду на викладене, зобов'язання не припинилося за кредитним договором, а отже ПАТ "КБ "Приватбанк" є кредитором, а ТОВ "Мигора" є боржником за зобов'язанням яке не виконане і не припинене. Позивач зазначає, що між ним та ПАТ "КБ "Приватбанк" укладено договір поруки з використанням електронно-цифрового підпису. Відповідач вважає, що позивачем подано сумнівну роздруківку договору. Зазначає, що часткове погашення позивачем зобов'язань за кредитним договором відповідача перед ПАТ "КБ "Приватбанк" не змінило припинення зобов'язань і зміна кредитора не відбулась, а тому позовні вимоги є безпідставними. Зазначає, що факт виконання обов'язку поручителем породжує автоматичний перехід до нього прав кредитора в силу прямої вказівки закону, а тому жодних інших дій для переходу прав від кредитора до поручителя, який виконав зобов'язання за боржника, вчиняти не потрібно.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі №910/14060/17 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом першої інстанції норм матеріального (п.п. 1, 3 ст. 11, ст. 16, п. 3 ч. 1 ст. 512, ст.ст. 514, 553, 554, 556 ЦК України) та процесуального ( ст.ст. 1, 32, ч. 2 ст. 34, ч. 1 ст. 43, ч. 1 ст. 207, п. 1 ч. 2 ст. 208 ГПК України) права.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного господарського суду від 14.11.2017 вказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді: Сулім В.В., Разіна Т.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.11.2017 колегією суддів у визначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 13.12.2017.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 13.12.2017 підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні апеляційної інстанції 13.12.2017 заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник третьої особи-1 в судовому засіданні апеляційної інстанції 13.12.2017 заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представники відповідача-2 та третьої особи-2, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційної інстанції 13.12.2017 не з'явились, причини їх неявки суду невідомі.

Оскільки явка представників відповідача-2 та третьої особи-2 в судове засідання обов'язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 26.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Імперія Літ" (далі - позивач, поручитель) та Публічним акціонерним товариства "Комерційний банк "Приватбанк" (далі - відповідач-1, кредитор) укладено договір поруки № 4М15078И/П (далі - договір поруки).

Відповідно до п. 1 договору поруки його предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Мигора" (код за ) (далі - боржник) своїх зобов'язань за кредитним договором № 4М15078И від 18.12.2015 (далі - кредитний договір), а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Спір виник внаслідок того, що позивач як поручитель виконав обов'язок боржника за кредитним договором, а саме погасив борг в сумі 2 347 462 491,91 грн., тому у відповідності до ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України став новим кредитором за кредитним договором, проте відповідачі не визнають факт переходу прав кредитора.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч.ч. 1,2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 8 договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором переходять усі права кредитора за кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Згідно платіжного доручення № 398 від 27.10.2016 позивачем перераховано відповідачу кошти в сумі 2.347.462.491,91 грн. В рядку "призначення платежу" зазначено: виконання зобов'язань по кредитному договору № 4М15078И від 18.12.2015 згідно договору поруки № 4М15078И/П від 26.10.2016.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Стаття 469 ЦК України встановлює, що особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі.

Відповідачем не заперечується факт отримання коштів від позивача в сумі 2.347.462.491,91 грн. та не подано доказів повернення цих коштів як можливо помилково перерахованих у зв'язку з відсутністю укладеного з ним договору поруки № 4М15078И/П від 26.10.2016.

Направлення позивачем на адресу відповідача-2 листа № 19 від 16.03.2017 з вимогою про сплату боргу за кредитними договорами та залишення її без реагування відповідачем-2 не свідчить про невизнання відповідачем-2 прав позивача як нового кредитора.

Посилання позивача на те, що відповідачі не визнають факт переходу до позивача прав кредитора жодними належними та допустимими доказами не підтверджується.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 34 ГПК України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Однак, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

Згідно зі ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до ч. 2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Як вже зазначалось вище, у відповідності до п. 8 Договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону та будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

Крім цього, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про визнання права вимоги у позивача та визнання відсутнім права вимоги у відповідача-1 можуть бути предметом дослідження та доказування в разі виникнення спору між кредитором та боржником про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не було встановлено порушень судом першої інстанції права на справедливий суд та майнових прав позивача на підставі Конвенції та практики Європейського суду.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 ГПК України покладаються на апелянта.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія Літ" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі №910/14060/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі №910/14060/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/14060/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді В.В. Сулім

Т.І. Разіна