РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2017Справа №910/17393/17

За позовом Державного підприємства "Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України"

до Державного підприємства "Укрмедпроектбуд"

про стягнення 158 143, 15 грн.

Суддя Щербаков С.О.

Представники:

від позивача: Шупінська О.В.;

від відповідача: Залевська О.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство"Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Укрмедпроектбуд" про стягнення 158 143, 15 грн., з яких: сума основного боргу у розмірі - 150 000, 00 грн., пеня - 73, 97 грн., 3% річних - 2 219, 18 грн., інфляційні нарахування - 5 850, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором поворотної фінансової допомоги № 88/8-16 від 15.08.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 26.10.2017 за участю представників сторін.

25.10.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду від Державного підприємства "Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України" надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 10.10.2017.

У судовому засіданні 26.10.2017 оголошено перерву до 23.11.2017.

У судовому засіданні 23.11.2017 представник відповідача надав відзив на позов у якому зазначає, що укладання Договору без дотримання затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 809 від 15.06.2011 Порядку залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, свідчить про порушення встановленого періоду, що може бути підставою для визнання спірного Договору недійсним. Також представником відповідача подано клопотання про залучення Міністерства охорони здоров'я України у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Оскільки відповідач не зазначив, яким саме чином рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки Міністерства охорони здоров'я України, а тому суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про залучення третьої особи.

У судовому засіданні 23.11.2017 оголошено перерву до 30.11.2017.

У судовому засіданні 30.11.2017 представник позивача надав заперечення на відзив, в якому зазначає що погодження з органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю, необхідно отримувати тільки лише тим державним підприємствам, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) і які здійснюють залучення внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2017 продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів.

Також, у судовому засіданні 30.11.2017 оголошено перерву до 14.12.2017.

У даному судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про відстрочення виконання рішення суду, в якому просить суд зменшити розмір штрафних санкцій та відстрочити виконання рішення до 01.05.2018 року.

Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та заперечив проти задоволення даного клопотання.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем та витребуваних судом.

У судовому засіданні 14.12.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

15.08.2016 між Державним підприємством "Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України" (далі - позикодавець) та Державним підприємством "Укрмедпроектбуд" (далі - позичальник) укладено договір поворотної фінансової допомоги № 88/8-16, умовами якого передбачено, що позикодавець передає у власність позичальникові поворотну фінансову допомогу в розмірі 150 000, 00 грн., а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві суму поворотної фінансової допомоги в порядку і на умовах, визначених даним договором.

Поворотна фінансова допомога, зазначена в п. 1.1. договору, надається позичальнику для фінансового забезпечення його господарської діяльності (п. 1.5. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору, позичальник надає позичальнику поворотну фінансову допомогу шляхом перерахування коштів, зазначених в п. 1.1. договору, на банківський рахунок позичальника, у строк не пізніше 15.08.2016 року.

Проценти за користування коштами поворотної фінансової допомоги за цим договором не нараховуються (п. 2.2. договору).

Згідно п. 2.3. договору, позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві поворотну фінансову допомогу в такій самій сумі, що була передана позичальнику позикодавцем.

Пунктом 2.4. договору передбачено, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцю поворотну фінансову допомогу до 31.03.2017 року.

Умовами п. 2.6. договору передбачено, що позичальник має право на дострокове повернення поворотної фінансової допомоги за цим договором.

Згідно п. 4.3. договору, за несвоєчасне повернення поворотної фінансової допомоги позичальник сплачує пеню позикодавцю у розмірі 0,1 % від суми неповернутої або несвоєчасно повернутої фінансової допомоги, за кожен день прострочення.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.03.2017. Строк дії договору може бути подовжено тільки за взаємною згодою сторін (п.п. 8.1. та 8.2. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на виконання умов договору поворотної фінансової допомоги №88/8-16 від 15.08.2016 було перераховано на рахунок Державного підприємства "Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України" фінансову допомогу у розмірі 150 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2152 від 15.08.2016 (копія у матеріалах справи), а також актом звіряння № 999 взаємних розрахунків за період 2016 р., який підписаний представниками сторін та скріплений печатками підприємств.

Проте, відповідач надані грошові кошти не повернув, внаслідок чого за Державним підприємством "Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України" утворилась заборгованість у розмірі 150 000, 00 грн.

Позивачем на адресу відповідача направлялась претензія № 46 від 11.08.2017, в якій позивач просив відповідача погасити заборгованість за договором поворотної фінансової допомоги № 88/8-16 від 15.08.2016, шляхом перерахування грошових коштів на п/р позивача № у ПАТ АБ «Укргазбанк», що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку № 6252 від 11.08.2017.

Відповідач на вищезазначену претензію відповіді не надав, заборгованість не погасив.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання з повернення наданої фінансової допомоги, зокрема, щодо погашення заборгованості у розмірі 150 000, 00 грн.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 73, 97 грн. - пені за період з 01.04.2017 по 27.09.2017, 2 219, 18 грн. - 3 % річних за період з 01.04.2017 по 30.09.2017, 5 850, 00 грн. - інфляційних втрат за період з 01.04.2017 по 30.09.2017.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Так, згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо:

1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін;

2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Відповідно до пункту 14.1.257 Податкового кодексу України, поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом вище, 15.08.2016 між Державним підприємством "Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України" (далі - позикодавець) та Державним підприємством "Укрмедпроектбуд" (далі - позичальник) укладено договір поворотної фінансової допомоги № 88/8-16, умовами якого передбачено, що позикодавець передає у власність позичальникові поворотну фінансову допомогу в розмірі 150 000, 00 грн. , а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві суму поворотної фінансової допомоги в порядку і на умовах, визначених даним договором.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за договором належним чином, перерахував на рахунок Державного підприємства "Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України" фінансову допомогу у розмірі 150 000, 00 грн., однак відповідачем в порушення свої зобов'язання своєчасно та повному обсязі не повернуто надану суму грошових коштів, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 150 000, 00 грн.

Щодо заперечень відповідача викладених у відзиві на позовну заяву, суд відзначає наступне.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками судових експертів.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, на момент винесення судового акту, суду не надано доказів оскарження відповідачем договору поворотної фінансової допомоги №88/8-16 від 15.08.2016, як і не надано доказів визнання такого договору недійсним.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п 2.4. договору, позичальник зобов'язується повернути позикодавцю поворотну фінансову допомогу до 31.03.2017 року.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, враховуючи п. 2.4. договору, відповідач зобов'язаний був повернути надану фінансову допомогу в строк до 31.03.2017, тобто починаючи з 01.04.2017 відбулося прострочення виконання зобов'язання.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання свого зобов'язання щодо повернення фінансової допомоги у повному обсязі, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору поворотної фінансової допомоги №88/8-16 від 15.08.2016, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 150 000, 00 грн.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 73, 97 грн. - пені за період з 01.04.2017 по 27.09.2017, 2 219, 18 грн. - 3 % річних за період з 01.04.2017 по 30.09.2017, 5 850, 00 грн. - інфляційних втрат за період з 01.04.2017 по 30.09.2017.

Відповідно до п. 4.3. договору, за несвоєчасне повернення поворотної фінансової допомоги позичальник сплачує пеню позикодавцю у розмірі 0,1 % від суми неповернутої або несвоєчасно повернутої фінансової допомоги, за кожен день прострочення.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов"язань" №14 від 17.12.2013 року)

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судом перевірено правильність наданих позивачем розрахунків пені, 3% річних та інфляційних втрат і встановлено, що останні відповідають вимогам чинного законодавства, зокрема, проведені з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання та за відповідний період прострочення.

Оскільки матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання за договором поворотної фінансової допомоги №88/8-16 від 15.08.2016, в силу положень ст.ст. 611, 625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню з відповідача 73, 97 грн. - пені за період з 01.04.2017 по 27.09.2017 нарахована на суму боргу 150 000, 00 грн., 2 219, 18 грн. - 3 % річних за період з 01.04.2017 по 30.09.2017 нараховані на суму боргу 150 000, 00 грн., 5 850, 00 грн. - інфляційних втрат за період з 01.04.2017 по 30.09.2017 нараховані на суму боргу 150 000, 00 грн.

Разом з тим, відповідач у заяві про відстрочення виконання рішення суду просив суд зменшити розмір штрафних санкцій, які підлягає стягненню.

Суд зазначає, що відповідно до п. 3 ч.1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно зі ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання; майновий стан сторін, які беруть участь в зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. А також, зменшувати розмір штрафних санкцій не є обов'язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Однак відповідач не обґрунтував винятковість випадку у спірних правовідносинах сторін щодо обставин, які спричинили порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором в частині своєчасного повернення отриманих грошових коштів, при цьому суд зазначає, що належні до сплати штрафні санкції не є надмірно великими порівняно із збитками кредитора, а тому суд не вбачає підстав для зменшення розміру пені.

Крім того, розглянувши клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення, суд відзначає наступне.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом.

Приймаючи до уваги наведене, зважаючи на те, що відповідачем не надано належних доказів, які б підтверджували його скрутне фінансове становище станом на день розгляду спору, документального підтвердження відсутності грошових коштів на розрахункових рахунках, а також зважаючи на те, що відповідачем не наведено суду обставин, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про відстрочення виконання рішення суду.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Державного підприємства "Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України" задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства "Укрмедпроектбуд" (01601, м. Київ, вул. Михайла Грушевського, буд. 7, ідентифікаційний код - 37700171) на користь Державного підприємства "Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України (03040, м. Київ, вул. Васильківська, буд. 14, ідентифікаційний код - 20015794) 150 000 (сто п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп. - заборгованості, 73 (сімдесят три) грн. 97 коп. - пені, 2 219 (дві тисячі двісті дев'ятнадцять) грн. 18 коп. - 3 % річних, 5 850 (п'ять тисяч вісімсот п'ятдесят) грн. 00 коп. - інфляційних втрат та 2 372 (дві тисячі триста сімдесят дві) грн. 15 коп. - судового збору.

3. У задоволенні клопотання Державного підприємства "Укрмедпроектбуд" про відстрочення виконання рішення суду - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 19.12.2017

Суддя Щербаков С.О.