РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2017 р. Справа № 924/1121/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Василишин А.Р.

судді Бучинська Г.Б. ,

судді Філіпова Т.Л.

при секретарі Першко А.А.

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Профілайн Поділля"на рішення господарського суду Хмельницької області від 14 вересня 2017 року в справі №924/1121/16 (суддя Вибодовський О.Д.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Профілайн Поділля"

до відповідачів: 1) ТОВ АТП "Фортуна-Дарниця";

2) ТОВ "Лагуна плюс ЛТД"

про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22 грудня 2007 року

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність від 26 липня 2016 року);

відповідача 1 - не з'явився;

відповідача 2 - ОСОБА_2 (довіреність 10 вересня 2017 року).

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України. Заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Профілайн-Поділля" (надалі - Позивач) звернулось в господарський суд Хмельницької області з позовом до ТОВ АТП "Фортуна-Дарниця" (надалі Відповідач 1) та до ТОВ "Лагуна плюс ЛТД" (надалі - Відповідач 2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22 грудня 2007 року.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 14 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю (том 2, а.с. 36-39).

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с.46-48), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу, Позивач звертає увагу апеляційного суду на те, що оскільки неможливість оформлення права власності на предмет спірного договору унеможливлюється виключно наявністю цього договору і не потребує вчинення відповідачами будь-яких додаткових дій, такий спірний договір порушує охоронюваний законом інтерес на набуття (оформлення) Позивачем свого права власності.

Крім того, на переконання Позивача, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що у даних спірних правовідносинах сплив строк позовної давності. Дане, як вважає Позивач, спростовується тим, що без ознайомлення Позивача із текстом спірного договору, не можливо стверджувати про його обізнаність із обставинами порушення його інтересу даним договором. Водночас, Позивач вказує, що обставини порушення свого інтересу стали відомі Позивачу лише внаслідок ознайомлення із текстом витребуваного ухвалою господарського суду Хмельницької області від 14 липня 2015 року в справі №13/5025/724/11 договору купівлі-продажу від 22 грудня 2007 року.

Ухвалою суду від 03 жовтня 2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до слухання на 15 листопада 2017 року на 14:30 год. (том 2, а.с. 45).

19 жовтня 2017 року на адресу суду від Позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (том 2, а.с.53-54).

Ухвалою суду від 23 жовтня 2017 року (том 2, а.с. 56) клопотання Позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено та доручено забезпечити її проведення господарському суду Хмельницької області.

На виконання вимог суду, викладених в ухвалі від 03 жовтня 2017 року, Відповідач 2 надіслав на поштову адресу суду відзив на апеляційну скаргу (том 2, а.с. 57-58), в якому вказав, що апеляційна скарга Позивача не підлягає до задоволення, оскільки її доводи є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи. В ньому, як вважає Відповідач 2, вірно застосовано місцевим господарським судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі зясовано обставини, що мають значення для вирішення господарського спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх, надано належну оцінку усім доказам, ґрунтуючись на повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи у їх сукупності. Відтак, враховуючи вищезазначені обставини, Відповідач 2 просить апеляційну скаргу Позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою суду від 15 листопада 2017 року (том 2; а.с. 85), з підстав, висвітлених в ній, продовжено строк розгляду апеляційної скарги на п'ятнадцять днів та було відкладено розгляд справи на 29 листопада 2017 року.

Ухвалою суду від 29 листопада 2017 року (том 2; а.с. 97) було зобов'язано Позивача та Відповідача 1 надати суду ряд доказів.

13 грудня 2017 року на електронну адресу суду надійшов лист від Позивача (том 2; а.с. 104-112), в якому Позивач вказав, що на запит Позивача колишній директор Відповідача 1 ОСОБА_3 повідомив, що свідоцтво про повне внесення вкладу до статуного капіталу Позивача було отримано Відповідачем 1 оночасно із внесенням цього вкладу Позивачу. разом із актом приймання-передачі майна від 15 лютого 2007 року.

Дослідивши доданий до нього лист, суд констатує, що з огляду на те, що за його змістом ОСОБА_3, перебуваючи одразу в двох країнах (поза межами України) нібито не може прибути в засідання суду - дані пояснення не може прийняти як будь-який доказ, не тільки тому, що в діючому ГПК України на момент винесення рішення не існують свідки, а насамперед тому, що дані пояснення належним чином і в установленому порядку ніким не засвідчені (тобто не можливо констатувати, що саме ОСОБА_3 їх склав).

Крім того, суд констатує і факт того, що дані пояснення (нібито ОСОБА_3В.) навіть за умов розгляду їх за правилами нового ГПК України та підтвердження їх написання даною особою, не зможуть слугувати належним доказом, адже: вони по своїй суті не можуть змінити первинних доказів (котрі не надано Відповідачем 2) виготовлення і передачі Позивачу даного свідоцтва; не пояснюють факт того, чому така передача (у разі її реального здійснення) не була підтверджена реєстрацією такої дії.

З огляду на усе вищевказане, колегія апеляційного суду не приймає дані докази, як належні і допустимі, в розумінні статей 33 та 34 ГПК України (лист Позивача та нібито пояснення ОСОБА_3В.).

Разом з тим, суд відмічає неможливість відкладення розгляду даної справи в період після 28 грудня 2017 року з огляду на те, що двомісячний термін розгляду апеляційної скарги (з урахуванням його продовження в ухвалі від 15 листопада 2017 року; том 2, а.с. 85) закінчується 18 грудня 2017 року.

В судовому засіданні від 15 листопада 2017 року, 29 листопада 2017 року та від 14 грудня 2017 року в режимі відеоконференції представник Позивача підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі, просить її задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні від 15 листопада 2017 року, 29 листопада 2017 року та від 14 грудня 2017 року представник Відповідача 2 заперечив щодо доводів, наведених в апеляційній скарзі Позивача, просить відмовити у її задоволенні в звязку з її безпідставністю та необґрунтованістю, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судові засідання від 15 листопада 2017 року, 29 листопада 2017 року та від 14 грудня 2017 року представник Відповідача 1 не прибув, про дату, час та місце розгляду даної апеляційної скарги повідомлений у встановленому законом прядку.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представника Відповідача 1, за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог статті 101 ГПК України.

Заслухавши представників Позивача та Відповідача 2, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як встановлено апеляційним судом, 15 грудня 2006 року ОСОБА_3 були проведені загальні збори учасників Відповідача 1, на яких було вирішено вступити до складу учасників Позивача та внести до статутного капіталу останнього майно, відповідно до наведеного переліку, серед якого нежилий будинок - будівлю АРМ № 2, площею 412,80 кв. м., який розташований у м.Києві, вул. Віскозна, № 32 (літера б).

Разом з тим, на даних зборах, було вирішено передати майно, відповідно до переліку (серед якого нежилий будинок - будівлю АРМ № 2, площею 412,80 кв. м., який розташований у м. Києві, вул. Віскозна, № 32 (літера б) Позивачу за актом приймання-передачі до 20 лютого 2007 року.

Судом встановлено, що 15 лютого 2007 року ОСОБА_3 були проведені загальні збори учасників Позивача (протокол № 9 від 15 лютого 2007 року), на яких було вирішено прийняти до складу учасників Позивача Відповідача 1, з внесенням до статутного капіталу майна на суму 530 000 грн., серед переліку якого значиться нежилий будинок - будівлю АРМ № 2, площею 412,80 кв. м., який розташований у м. Києві, вул. Віскозна, № 32 (літера б), вартістю 440 000 грн.

При цьому, у протоколі №9 від 15 лютого 2007 року загальних зборів учасників Позивача (за участю ОСОБА_3В.) було вирішено уповноважити директора Позивача (ОСОБА_3В.) на підписання з Відповідачем 1 акту приймання-передачі.

Як вбачається із Статуту Позивача, а саме з пункту 1.2, одним із учасників Позивача є Відповідач 1.

З пункту 7.2 Статуту Позивача вбачається, що з метою утворення статутного капіталу Позивача, Відповідачем 1 внесено до статутного фонду майно на загальну суму 530 000 грн, що становить 14,6% від статутного капіталу, зокрема і нежилий будинок - будівлю АРМ №2, площею 412,80 кв.м., який розташований у м. Києві, вул. Віскозна, № 32 (літера б), вартістю 440 000 грн.

Разом з тим, 22 грудня 2007 року Відповідачем 1 (в особі директора ОСОБА_4М.) та Відповідачем 2 (в особі директора ОСОБА_5В.) укладено договір купівлі-продажу (надалі Договір; том 1, а.с. 39), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 8213, відповідно до пункту 1.1 якого Відповідач 1 продав, а Відповідач 2 купив будівлю АРМ № 2, загальною площею 412,80 кв. м., яка розташована по вул. Віскозній, 32 Б у місті Києві, а також інше майно, перелік якого наведено у Додатку № 1 до Договору (том 1, а.с. 40).

У пункті 1.3 Договору зазначено, що об'єкт належить Відповідачу 1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 25 квітня 2007 № 477-В, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 18 липня 2007 року за реєстровим № 6276-п.

Відповідно до пункту 7.1 Договору Відповідач 1 гарантував, що відчужуваний об'єкт та майно, зазначене у Додатку № 1 до цього Договору, відповідає технічній документації та будівельним стандартам, до укладення цього Договору нікому іншому воно не відчужене, під забороною (арештом) та заставою (в т.ч. податковою) не перебуває, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не передане, судового спору щодо нього, а також прав третіх осіб (право наймача, право застави, право довічного користування, сервітутів, тощо) як в межах так і за межами України немає.

В свою чергу, 26 грудня 2007 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 на підставі Договору, складено акт прийому-передачі майна, за яким Відповідач 1 передав, а Відповідач 2 прийняв у власність будівлю АРМ № 2, загальною площею 412,80 кв. м., яка розташована по вул. Віскозній, 32 Б у місті Києві, а також інше майно.

Звертаючись з даним позовом до суду, Позивач зазначає, що оскільки нежилий будинок - будівля АРМ № 2, площею 412,80 кв.м., яка розташована у м. Києві, вул. Віскозна, № 32 (літера б), було внесено Відповідачем 1 до статутного капіталу Позивача, то Позивач став власником вказаного майна (як майна, переданого йому учасником Позивача як внесок до статутного капіталу). При цьому, Позивач вказує на те, що Договір був укладений між Відповідачами після прийняття загальними зборами Позивача рішення про включення до складу учасників Позивача Відповідача 1 та про передачу до статутного капіталу Позивача нежилого будинку - будівлю АРМ № 2, площею 412,80 кв. м., який розташований у м. Києві, вул. Віскозна, № 32 (літера б), а тому даний Договір підлягає визнанню недійсним.

Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що у відповідності до статі 1 Закону України Про господарські товариства (в редакції станом на 15 лютого 2007 року; надалі - Закон), господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.

Статтею 3 даного Закону визначено, що засновниками та учасниками товариства можуть бути підприємства, установи, організації, а також громадяни, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

В силу дії статті 52 Закону, у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється статутний фонд, розмір якого повинен становити не менше суми, еквівалентної 100 мінімальним заробітним платам, виходячи із ставки мінімальної заробітної плати, діючої на момент створення товариства з обмеженою відповідальністю. Учасник зобов'язаний повністю внести свій вклад не пізніше року після реєстрації товариства. У разі невиконання цього зобов'язання у визначений строк учасник, якщо інше не передбачено установчими документами, сплачує за час прострочки 10 відсотків річних з недовнесеної суми. Учаснику товариства з обмеженою відповідальністю, який повністю вніс свій вклад, видається свідоцтво товариства (стаття 52 Закону).

Згідно частин 1 та 2 статті 66 ГК України, майно підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Джерелами формування майна підприємства є: грошові та матеріальні внески засновників; доходи, одержані від реалізації продукції, послуг, інших видів господарської діяльності; доходи від цінних паперів; кредити банків та інших кредиторів; капітальні вкладення і дотації з бюджетів; майно, придбане в інших суб'єктів господарювання, організацій та громадян у встановленому законодавством порядку; інші джерела, не заборонені законодавством України.

Відповідно до статті 12 Закону, товариство є власником: майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність; продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом.

В силу дії частини 2 статті 52 Закону: статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю підлягає сплаті учасниками товариства до закінчення першого року з дня державної реєстрації товариства. Якщо учасники до закінчення першого року з дня державної реєстрації товариства не внесли (не повністю внесли) свої вклади, загальні збори учасників приймають одне з таких рішень: про виключення із складу товариства тих учасників, які не внесли (не повністю внесли) свої вклади, та про визначення порядку перерозподілу часток у статутному капіталі; про зменшення статутного капіталу та про визначення порядку перерозподілу часток у статутному капіталі; про ліквідацію товариства.

Згідно з частиною 4статті 52 Закону, учаснику товариства з обмеженою відповідальністю, який повністю вніс свій вклад, видається свідоцтво товариства.

Відповідно до частини 4 статті 50 Закону, учасники товариства, які не повністю внесли вклади, несуть солідарну відповідальність за його зобов'язаннями у межах вартості невнесеної частини вкладу кожного з учасників.

Як встановлено судом, 15 грудня .2006 року були проведені загальні збори учасників Відповідача 1, які затверджені протоколом від 15 грудня 2006 року, на яких було вирішено передати майно, відповідно до переліку (серед якого нежилий будинок - будівлю АРМ № 2, площею 412,80 кв.м., який розташований у м. Києві, вул. Віскозна, № 32 (літера б)) Позивачу, згідно акту приймання-передачі до 20 лютого 2007 року.

Разом з тим, 15 лютого 2007 року були проведені загальні збори учасників Позивача, що затверджені протоколом № 9 від 15 грудня 2007 року, на яких було вирішено уповноважити директора Позивача на підписання з Відповідачем 1 акту приймання-передачі.

Згідно акту приймання-передачі від 15 лютого 2007 року, Відповідач 1 передав, а Позивач прийняв на загальну суму 530 000 грн, згідно переліку, в тому числі нежилий будинок - будівлю АРМ № 2, площею 412,80 кв.м., який розташований у м. Києві, вул. Віскозна, №32 (літера б).

Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що згідно пункту 1 частини 1 статті 115 ЦК України, господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Стаття 328 Цивільного кодексу України встановлює підстави набуття права власності та зазначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями статті 191 Цивільного кодексу України передбачено, що підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. Права на земельну ділянку та інші об'єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Підприємство або його частина можуть бути об'єктом купівлі-продажу, застави, оренди та інших правочинів.

Згідно частин 3 та 4 статті 17 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), державній реєстрації підлягають заявлені речові права на нерухоме майно за наявності документів, що підтверджують вчинення правочинів щодо таких об'єктів, посвідчених відповідно до закону, або свідчать про наявність інших, передбачених законом підстав. Розгляд заяви і прийняття рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, відмову в реєстрації проводяться у строк, який не перевищує чотирнадцяти календарних днів з дня отримання органом державної реєстрації прав заяви та документів, необхідних для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 18 цього Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), заява про державну реєстрацію права власності подається до органу державної реєстрації прав, на території якого перебуває нерухоме майно або більша за площею його частина. Для державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно до місцевого органу державної реєстрації прав разом із заявою про державну реєстрацію прав подаються документи про правочини щодо такого об'єкта нерухомого майна та їх копії або інші документи, що свідчать про встановлення, зміну чи припинення речового права.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу дії частини 4 статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Приписами частини 1 статті 210 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Таким чином, якщо державну реєстрацію правочину, який підлягає такій реєстрації проведено не було - немає і самого правочину, він неукладений та визнання його недійсним не вимагається.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. У відповідності до частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме, зокрема, право власності на нерухоме майно,

Відповідно до статті 2 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Крім того, відповідно до частини 7 статті 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна.

Враховуючи усе вищевказане, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що отримавши від Відповідача 1 майно, Позивач мав оформити право власності на це майно.

Проте, з огляду на докази в справі, Позивачем таких дій не вчинялося. При цьому суд звертає увагу апелянта на той факт, що у разі проведення вищеописаної реєстрації права власності, спірний Договір апріорі не зміг би бути укладений, адже в такому випадку нотаріус при його складенні бачив би, що дані приміщення належать іншій особі.

З урахуванням викладеного, укладений Договір, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №8213, відповідно до умов якого Відповідач 1 продав, а Відповідач 2 придбав нежилий будинок - будівлю АРМ № 2, площею 412,80 кв.м., який розташований у м. Києві, вул. Віскозна, № 32 (літера б), відповідає законодавству України, жодних підстав для визнання його недійсним - немає.

Що ж до заявленого клопотання про застосування до даного спору строку позовної давності, то колегія рівненського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Судом встановлено, що право чи інтерес Позивача не порушені, а відтак суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

З урахуванням усього вищевказного у даній судовій постанові, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача є безпідставними, необгрунтованими, тому, відповідно не підлягають до задоволення.

При цьому, з огляду на не доведення Позивачем належними і допустимими доказами факту виготовлення та передачі свідоцтва, та з огляду на не доведення факту реєстрації Позивачем права власності на описане вище майно, суд вважає доводи апелянта недопустимими і безпідставними (докази в справі вказують на те, що незважаючи на прийняття ОСОБА_3 відповідних рішень та навіть з огляду на складення акту приймання-передачі майна, сторони не завершили у встаноленому чинним на той момент Законодавством процедуру набуття права власності та передачі майна, а отже у визначеному Законодавством порядку, не скористалися такими рішеннями зборів Відповідача 1 та Позивача).

Дане вчинено і місцевим господарським судом. Відтак, апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване рішення.

З огляду на вищевикладене, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що оспорюване рішення господарського суду Хмельницької області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Профілайн Поділля"на рішення господарського суду Хмельницької області від 14 вересня 2017 року в справі №924/1121/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Хмельницької області від 14 вересня 2017 року в справі №924/1121/16 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу №924/1121/16 повернути до господарського суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.