РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2017Справа №8/21

За позовом Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державною здійснювати відповідну функції у спірних правовідносинах:

1. Верховної Ради України

2. Кабінету міністрів України

3. Міністерства оборони України

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Хрещатик Інвестбуд»

Про визнання недійсним договору міни нерухомого військового майна на житло для військовослужбовців та членів їх сімей (26.11.04.) та зобов'язання сторін повернути все одержане на виконання зазначеного договору

Головуючий суддя Ващенко Т.М.

Суддя Мельник В.І.

Суддя Шкурдова Л.М.

Представники учасників судового процесу:

Від прокуратури: Коркішко В.М.

Від позивача-1: Романюк Т.В.

Від позивача-2: не з'явився

Від позивача-3: Рудник Ю.М.

Від відповідача: Герасименко О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник Генерального прокурора України звернувся до суду в інтересах держави в особі Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України з позовом про визнання недійсним договору міни нерухомого майна на житло для військовослужбовців та членів їх сімей, укладеного 26.11.2004 між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Хрещатик Інвестбуд" та зобов'язання сторін повернути все одержане на виконання зазначеного договору.

Крім того, в позовній заяві викладено клопотання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину цілісного майнового комплексу, розташованого у м. Києві по вул. Січневого повстання,1 (музична студія зі складом).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.06. порушено провадження у справі та призначено судове засідання на 30.01.07.

Ухвалою від 30.01.07. призначено колегіальний розгляд справи № 8/21.

12.03.07. позивачем-1 через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

Розпорядженням Заступника голови Господарського суду міста Києва № 04-1/575 від 21.03.07. розгляд справи № 8/21 передано на розгляд колегії суддів: ОСОБА_10 (головуюча), Демидова А.М., Смілянець В.В.

Розгляд справи відкладався, в судовому засіданні оголошувались перерви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.06.07. зупинено провадження у даній справі до вирішення Господарським судом міста Києва адміністративного спору у справі № 23/213-А.

Розпорядженням Заступника голови Господарського суду міста Києва справу № 8/21 передано на повторний автоматичний розподіл, в зв'язку зі звільненням судді ОСОБА_10 з посади судді господарського суду міста Києва, за результатами якого справу № 8/21 передано для розгляду суддів у складі: Головуючий суддя: Васильченко Т.В., судді Любченко М.О., Ломака В.С.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.14. справу № 8/21 прийнято до провадження вказаною колегією суддів та призначено до розгляду.

13.11.14. позивачем-1 через відділ діловодства суду було подано пояснення, в яких Верховна Рада України просить суд розгляд справи проводити за відсутності її повноважного представника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.14. зупинено провадження у справі № 8/21 до вирішення Господарським судом міста Києва справи № 23/213-А за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хрещатик Інвестбуд" до Кабінету Міністрів України про зобов'язання вчинити певні дії та набрання законної сили прийнятим за результатами розгляду рішенням.

17.10.17. Генеральна прокуратура України через відділ діловодства суду подала клопотання про поновлення провадження у справі № 8/21, яке обґрунтовано тим, що 16.01.15. ухвалою Господарського суду міста Києва по справі № 23/213-А позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Хрещатик інцест" залишено без розгляду.

Розпорядженням від 19.10.17. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв'язку із закінченням терміну повноважень у суддів: Васильченко Т.В., Любченко М.О., Ломаки В.С., за результатами якого справу № 8/21 передано на розгляд колегії судді у наступному складі: головуючий суддя Ващенко Т.М., суддя Мельник В.І., суддя Шкурдова Л.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.17. прийнято дану справу до свого провадження, поновлено провадження у справі № 8/21 та призначено її до розгляду на 28.11.17.

21.11.17. позивачем-2 через відділ діловодства суду подано письмові пояснення.

28.11.17. прокуратурою через відділ діловодства суду подано письмові пояснення по справі.

За результатами судового засідання 28.11.17. розгляд справи було відкладено на 11.12.17., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

Стосовно поданого 05.04.07. клопотання відповідача про витребування доказів, суд відзначає, що докази по пункту 2 вказаного клопотання було витребувано ухвалою суду від 23.04.07. Стосовно доказів, визначених в п. п. 3.,4 прохальної частини вказаного клопотання, то суд відмовляє в його задоволенні з підстав того, що заявником не надано доказів звернення до відповідних органів з вимогами надати такі документи. При цьому судом враховано, що відповідно до ч. 1 ст. 38 ГПК України визначено, що сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово. В свою чергу, в пункті 2.1 постави Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що у разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

Стосовно клопотання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину цілісного майнового комплексу, розташованого у м. Києві по вул. Січневого повстання,1 (музична студія зі складом), суд відзначає викладене далі.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно з п. 1.1 роз'яснення Вищого господарського суду України № 01-8/2776 від 12.12.06. «Про деякі питання практики застосування забезпечення позову», заявник повинен обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

При цьому, відповідно до п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.11. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Разом з тим, згідно з п. 3 вказаної постанови, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити припущення про утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову. Вказана правова позиція була підтримана й Вищим господарським судом України при винесенні постанови у справі № 6/166 від 13.08.08.

Дослідивши збалансованість інтересів сторін, суд виходить з того, що необхідність накладення арешту на нерухоме майно не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. Таким чином, заявником не доведено, що невжиття заходів до забезпечення позову утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду, а тому заява позивача про вжиття заходів до забезпечення позову є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

11.12.17. позивач-1 через відділ діловодства суду подав письмові пояснення по справі, в яких просить суд вирішити спір відповідно до обставин справи та керуючись вимогами чинного законодавства.

Питання витребування доказів в господарському процесі регулюється приписами ст. 38 ГПК України, за приписами якої сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. Це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання.

Виходячи зі змісту ст. 32 ГПК України, належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

В пункті 2.1 постави Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що у разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

Відповідачем, яким подано 11.12.17. клопотання про витребування від Міністерства оборони України інформації про осіб, у власності або користування яких перебувають квартири, передані за оспорюваним Договором міни, не обґрунтовано необхідність витребування таких відомостей, не подано підтвердження неможливості самостійно надати витребувані докази чи підтвердження звернення до Міністерства оборони України за витребовуваною інформацією.

В судовому засіданні 11.12.17. відповідачем підтримано подане ним 11.12.17. клопотання про залучення до участі в даній справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватного нотаріуса, який посвідчував оспорюваний Договір міни, співвласників квартир №№ 95, 112, та співвласників всіх інших квартир, переданих за оспорюваним Договором міни; позивачем-3 підтримано подане ним 11.12.17. клопотання про залучення до участі в даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ТОВ «Центр-Інвестресурс».

Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаних клопотань, врахувавши приписи ст. 27 ГПК України, відповідно до ч. 1 якої треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або ініціативи господарського суду. Допущення або притягнення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, до участі у справі вирішується господарським судом з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес до даної справи, тобто, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому (п. 1.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

В судовому засіданні 11.12.17. прокуратурою підтримано позовні вимоги в повному обсязі, Верховною Радою України підтримано позовні вимоги прокуратури.

Позивач-3 в судовому засіданні 11.12.17. наголосив на тому, що їхня правова позиція не сформована, з огляду на що надав усні пояснення по справі.

Відповідач в судовому засіданні 11.12.17. проти позову заперечував.

Позивач-2 в судове засідання 11.12.17. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника позивача-2 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу в судовому засіданні 11.12.17.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 8/21.

В судовому засіданні 11.12.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників прокуратури, позивачів-1, 3, відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням № 42 від 09.08.04. Міністерства оборони України «Про відчуження військового майна шляхом його передачі в обмін на житло для військовослужбовців та членів їх сімей» доручено директору Департаменту капітального будівництва та управління фондами міністерства оборони України здійснити відчуження військового майна в обмін на житло для військовослужбовців та членів їх сімей, у тому числі нежилої будівлі (літ. Б), яка знаходиться за адресою місто Київ, вул. Січневого Повстання, 1, а саме: музична студія в літ. Б зі складом.

Від імені міністерства Договір підписано Старченко А.Я. на підставі довіреності від 17.08.04., посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованої в реєстрі № 2370.

26.11.04. між Міністерством оборони України (далі - Міністерство) та відповідачем (далі - підприємство) було укладено Договір міни нерухомого військового майна на житло для військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Договір), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрований в реєстрі за № 4520.

У відповідності до Розділу І Договору Міністерство та Підприємство погодили, що міняють належне ним на праві власності нерухоме майно (далі - нерухомість та Квартири). Предметом цього Договору є наступне нерухоме майно:

З однієї сторони нежила будівля (літ. Б), яка знаходиться за адресою місто Київ, вул. Січневого Повстання, 1, а саме: музична студія в літ. Б зі складом, загальною площею 1442,80 кв.м, що належить Державі Україна та враховується на балансі Міністерства оборони України на підставі Свідоцтва про право власності серії САА № 384111, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 12 серпня 2004 року на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 12 серпня 2004 року за № 1108-В та зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації та права власності на об'єкти нерухомого майна 18 серпня 2004 року та записаного в реєстрову книгу № 21-3-44 за реєстровим № 1044-3. Загальна балансова вартість, згідно Довідки-характеристики Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 24 вересня 2004 року за № 925105 складає 315 850 (триста п'ятнадцять тисяч вісімсот п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп.

З другої сторони:

- квартира № 95 (дев'яносто п'ять) в будинку № 32 (тридцять два) по вулиці Достоєвського в м. Первомайськ Миколаївської області, загальною площею 49,00 кв.м., житловою - 28,30 кв.м, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5455609 виданий Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації 16 листопада 2004 року, номер запису 452 в книзі 1, номер нерухомого майна - 7560779;

- квартира № 92 (дев'яносто два) в будинку № 32 (тридцять два) по вулиці Достоєвського в місті Первомайськ Миколаївської області, загальною площею 65,40 кв.м, житловою - 38,00 кв.м., Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5455503 виданий Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації 26 листопада 2004 року, номер запису 451 в книзі 1, реєстраційний номер нерухомого майна - 7560495. Загальна вартість квартири, згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 листопада 2004 року за № 5589889, складає 86 589,60 (вісімдесят шість вісімдесят дев'ять) грн. 60 коп.;

- квартира № 53 (п'ятдесят три) в будинку № 32 (тридцять два) по вулиці Достоєвського в місті Первомайськ Миколаївської області, загальною площею 63,70 кв.м., житловою - 37,80 кв.м., Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5455402 виданий Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації 16 листопада 2004 року, номер запису 450 в книзі 1, реєстраційний номер нерухомого майна - 7560216. Загальна вартість квартири, згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 листопада 2004 року за № 5590098, складає 84 338,80 (вісімдесят чотири тисячі триста тридцять вісім) грн. 80 коп.;

- квартира № 102 (сто два) в будинку № 32 (тридцять два) по вулиці Достоєвського в місті Первомайськ Миколаївської області, загальною площею 37,40 кв.м., житловою - 19,20 кв.м, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № "5455715 виданий Первомайськ,и міжміським бюро технічної інвентаризації 16 листопада 2004 року, номер запису 453 в книзі 1, реєстраційний номер нерухомого майна - 7561170. Загальна вартість квартири, згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 листопада 2004 року за № 5590098, складає 49 517,60 (сорок дев'ять тисяч п'ятсот сімнадцять) грн. 60 коп.;

- квартира № 50 (п'ятдесят) в будинку № 32 (тридцять два) по вулиці Достоєвського в місті Первомайськ Миколаївської області, загальною площею 48,40 кв.м, житловою - 27,20 кв.м, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5455290 виданий Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації 16 листопада 2004 року, номер запису 449 в книзі 1, реєстраційний номер нерухомого майна - 7560043. Загальна вартість квартири, згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 листопада 2004 року за № 5590133, складає 64 081,60 (шістдесят чотири тисячі вісімдесят одну) грн. 60 коп.;

- квартира № 48 (сорок вісім) в будинку № 32 (тридцять два) по вулиці Достоєвського в місті Первомайськ Миколаївської області, загальною площею 66,10 кв.м., житловою - 38,70 кв.м. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5455197 виданий Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації 16 листопада 2004 року, номер запису 448 в книзі 1, реєстраційний номер нерухомого майна - 7559743. Загальна вартість квартири, згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 листопада 2004 року за № 559 складає 87 516,40 (вісімдесят сім тисяч п'ятсот шістнадцять) грн. 40 коп.,

вищенаведені квартири належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Хрещатик Інвестбуд» на підставі договору купівлі-продажу квартир, посвідченого Цихонєю В.А., приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу 15 листопада 2004 року за реєстром № 7325.

- квартира № 112 (сто дванадцять) в будинку № 3-А (три «А») по вулиці Керченська в місті Кременчук Полтавської області, загальною площею 66,80 кв.м., житловою - 40,70 кв.м., що належить на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 426383, виданого Кременчуцькою міською радою Полтавської області 19 листопада 2004 року на підставі рішення виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області про оформлення права власності 18 листопада 2004 року за № 1023 та зареєстрованого в електронному Реєстрі права власності на нерухоме майно 19 листопада 2004 року, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5507770 виданий Комунальним підприємством „Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації" 19 листопада 2004 року, номер запису 543 в книзі 3, реєстраційний номер нерухомого майна 8532565. Загальна вартість квартири згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.11.04. за № 5528281 складає 106 068, 00 грн.;

- квартира № 141 (сто сорок один) в будинку № 3-А (три "А") по вулиці Керченська в місті Кременчук Полтавської області, загальною площею 66,80 кв.м, житловою - 40,90 кв.м., що належить на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 774684, виданого Кременчуцькою міською радою Полтавської області 19 листопада 2004 року на підставі рішення виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області про оформлення права власності 18 листопада 2004 року за № 1023 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 листопада 2004 року, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5507582 виданий Комунальним підприємством „Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації" 19 листопада 2004 року, номер запису 543 в книзі 3, реєстраційний номер нерухомого майна - 8532477. Загальна вартість квартири, згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 листопада 2004 року за № 5528484, складає 106 068 (сто шість тисяч шістдесят вісім) грн.;

- квартира № 136 (сто тридцять шість) в будинку № 3-А (три "А") по вулиці Керченська в місті Кременчук Полтавської області, загальною площею 66,70 кв.м., житловою - 40,90 кв.м., що належить на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 774687, виданого Кременчуцькою міською радою Полтавської області 19 листопада 2004 року на підставі Кременчуцької міської ради Полтавської області 18 листопада 2004 року за № 1023 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 листопада 2004 року, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5507855 виданий Комунальним підприємством „Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації" 19 листопада 2004 року, номер запису 543 в книзі 3, реєстраційний номер нерухомого майна - 8532852. Загальна вартість квартири, згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 листопада 2004 і року за № 5528436, складає 105 910 (сто п'ять тисяч дев'ятсот десять) грн.;

- квартира № 140 (сто сорок) в будинку № 3-А (три "А") по вулиці Керченська в місті Кременчук Полтавської області, загальною площею 66,70 кв.м., житловою - 40,90 кв.м., що належить на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 774688, виданого Кременчуцькою міською радою Полтавської області 19 листопада 2004 року на підставі тішення виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області про оформлення права власності 18 листопада 2004 року за № 1023 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 листопада 2004 року, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5507898 виданий Комунальним підприємством „Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації" 19 листопада 2004 року, номер запису 543 в книзі 3, реєстраційний номер нерухомого майна - 8532936. Загальна вартість квартири, згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 листопада 2004 року за № 5528346, складає 105 910 грн.;

- квартира № 144 (сто сорок чотири) в будинку № 3-А (три "А") по вулиці Керченська в місті Кременчук Полтавської області, загальною площею 66,70 кв.м., житловою - 40,90 кв.м., що належить на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 774689, виданого Кременчуцькою міською радою Полтавської області 19 листопада 2004 року на підставі Кременчуцької міської ради Полтавської області 18 листопада 2004 року за № 1023 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 листопада 2004 року, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5507939 виданий Комунальним підприємством „Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації" 19 листопада 2004 року, номер запису 543 в книзі 3, реєстраційний номер нерухомого майна - 8533015. Загальна вартість квартири, згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 листопада 2004 року за № 5528107, складає 105 910 грн.;

- квартира № 116 (сто шістнадцять) в будинку № 3-А (три "А") по вулиці Керченська в місті Кременчук Полтавської області, загальною площею 66,70 кв.м., житловою - 40,90 кв.м., що належить на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 774686, виданого Кременчуцькою міською радою Полтавської області 19 листопада 2004 року на підставі Кременчуцької міської ради Полтавської області 18 листопада 2004 року за № 1023 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 листопада 2004 року, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5507808 виданий Комунальним підприємством „Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації" 19 листопада 2004 року, номер запису 543 в книзі 3, реєстраційний номер нерухомого майна - 8532632. Загальна вартість квартири, згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 листопада 200 року за № 5528218, складає 105 910 (сто п'ять тисяч дев'ятсот десять) грн.;

- квартира № 101 (сто один) в будинку № 3-А (три "А") по вулиці Керченська в місті Кременчук Полтавської області, загальною площею 66,60 кв.м., житловою - 40,90 кв.м., що належить на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 774690, виданого Кременчуцькою міською радою Полтавської області 19 листопада 2004 року на підставі рішення виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області про оформлення прав власності 18 листопада 2004 року за № 1023 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 листопада 2004 року, Витяг про реєстрацію права власності н нерухоме майно № 5507979 виданий Комунальним підприємством „Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації" 19 листопада 2004 року, номер запису 543 в книзі 3, реєстрацій ний номер нерухомого майна - 8533072. Загальна вартість квартири, згідно Витягу з реєстр прав власності на нерухоме майно від 22 листопада 2004 року за № 5528157, складає 105 75 (сто п'ять тисяч сімсот п'ятдесят одну) грн.;

- квартира № 111 (сто одинадцять) в будинку № 3-А (три "А") по вулиці Керченська в місті Кременчук Полтавської області, загальною площею 49,40 кв.м., житловою - 27,30 кв.м., щ належить на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 774681 виданого Кременчуцькою міською радою Полтавської області 19 листопада 2004 року на підставі рішення виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області про оформлення права власності 18 листопада 2004 року за № 1023 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 листопада 2004 року, Витяг про реєстрацію права власності н нерухоме майно № 5505460 виданий Комунальним підприємством „Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації" 19 листопада 2004 року, номер запису 543 в книзі 3, реєстрацій ний номер нерухомого майна - 8530575. Загальна вартість квартири, згідно Витягу з реєстр прав власності на нерухоме майно від 22 листопада 2004 року за № 5528642, складає 78 440 (сімдесят вісім тисяч чотириста сорок) грн.;

- квартира № 137 (сто тридцять сім) в будинку № 3-А (три "А") по вулиці Керченська в місті Кременчук Полтавської області, загальною площею 66,80 кв.м., житловою - 40,90 кв.м. що належить на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 774683 виданого Кременчуцькою міською радою Полтавської області 19 листопада 2004 року на підставі рішення виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області про оформлення права власності 18 листопада 2004 року за № 1023 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 листопада 2004 року, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5507540 виданий Комунальним підприємством „Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації"' 19 листопада 2004 року, номер запису 543 в книзі 3, реєстрацій ний номер нерухомого майна - 8532337. Загальна вартість квартири, згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 листопада 2004 року за № 5528107, складає 106 068 (сто шість тисяч шістдесят вісім) грн.;

- квартира № 109 (сто дев'ять) в будинку № 3-А (три "А") по вулиці Керченська в місті Кременчук Полтавської області, загальною площею 43,30 кв.м., житловою - 21,40 кв.м., що на лежить на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 774680, виданого Кременчуцькою міською радою Полтавської області 19 листопада 2004 року на підставі, рішення виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області про оформлення права власності 18 листопада 2004 року за № 1023 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 листопада 2004 року, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5505195 виданий Комунальним підприємством „Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації" 19 листопада 2004 року, номер запису 543 в книзі 3, реєстраційний номер нерухомого майна - 8530292. Загальна вартість квартири, згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 листопада 2004 року за № 5528741, складає 68 754 (шістдесят вісім тисяч сімсот п'ятдесят чотири) грн.;

- квартира № 108 (сто вісім) в будинку № 3-А (три "А") по вулиці Керченська в місті Кременчук Полтавської області, загальною площею 66,70 кв.м., житловою - 41,40 кв.м., що належить на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 774692, виданого Кременчуцькою міською радою Полтавської області 19 листопада 2004 року на підставі рішення виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області про оформлення права власності 18 листопада 2004 року за № 1023 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 листопада 2004 року, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5508193 виданий Комунальним підприємством „Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації"" 19 листопада 2004 року, номер запису 543 в книзі 3, реєстраційний номер нерухомого майна - 8533308. Загальна вартість квартири, згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 листопада 2004 року за № 5528696, складає 105 910 (сто п'ять тисяч дев'ятсот десять) грн.;

- квартира № 113 (сто тринадцять) в будинку № 3-А (три "А") по вулиці Керченська в місті Кременчук Полтавської області, загальною площею 66,80 кв.м., житловою - 40,90 кв.м., що належить на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 774682, виданого Кременчуцькою міською радою Полтавської області 19 листопада 2004 року на підставі рішення виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області про оформлення права власності 18 листопада 2004 року за № 1023 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 листопада 2004 року, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5507478 виданий Комунальним підприємством „Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації" 19 листопада 2004 року, номер запису 543 в книзі 3, реєстраційний номер нерухомого майна - 8531004. Загальна вартість квартири, згідно Витягу з реєстру І прав власності на нерухоме майно від 22 листопада 2004 року за № 5528594, складає 106 068 (сто шість тисяч шістдесят вісім) грн.;

- квартира № 105 (сто п'ять) в будинку № 3-А (три "А") по вулиці Керченська в місті Кременчук Полтавської області, загальною площею 66,60 кв.м., житловою - 40,90 кв.м., що належить на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 774691, виданого Кременчуцькою міською радою Полтавської області 19 листопада 2004 року на підставі рішення виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області про оформлення права власності 18 листопада 2004 року за № 1023 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав (власності на нерухоме майно 19 листопада 2004 року, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5508018 виданий Комунальним підприємством „Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації" 19 листопада 2004 року, номер запису 543 в книзі 3, реєстраційний номер нерухомого майна - 8533190. Загальна вартість квартири, згідно Витягу з реєстру с прав власності на нерухоме майно від 22 листопада 2004 року за № 5528107, складає 105 751 (сто п'ять тисяч сімсот п'ятдесят одну) грн.;

- п'ятиквартирний житловий будинок № 81 -Б (вісімдесят один "Б") по вулиці 60-річчя Жовтня в місті Кременчук Полтавської області, загальною площею 811,50 кв.м., житловою 345,5 кв.м., що належить на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 884987, виданого Кременчуцькою міською радою Полтавської області 22 вересня 2004 року на підставі рішення виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області про оформлення права власності 20 вересня 2004 року за № 824 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22 вересня 2004 року, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4811644 виданий Комунальним підприємством „Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації" 22 вересня 2004 року, номер запису 541 в книзі 3, реєстраційний номер нерухомого майна - 7551613. Загальна вартість квартири, згідно Витягу з реєстру с прав власності на нерухоме майно від 22 вересня 2004 року за № 4812274, складає 856 580,00 грн.

Згідно з п. 2.1 Договору оцінка вартості нерухомого майна, яке передається та/або приймається, визначена шляхом оцінки суб'єктами оціночної діяльності за погодженням з держаними органами приватизації.

Факт передачі військового майна підтверджується актом приймання-передачі від 26.11.04., який підписаний позивачем-3 та відповідачем.

Крім того, на виконання умов Договору передано 13 квартир у м. Кременчук Полтавської області, 6 квартир в м. Первомайськ Миколаївської області, що підтверджується відповідними актами від 30.06.05. № 17 та № 19, підписаними начальником Потавської КЕЧ району та Департаментом будівництва, придбання житла та відчуження фондів МО України.

З листа № 303/1/5/4503 від 19.09.05. на № 10/1/2-26404-05 від 12.09.05. Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних вил України, крім вказаного, вбачається, що п'ять квартир по вул. 60-ти річчя Жовтня 81Б в м. Кременчук Полтавської області (із за відсутності кількості членів сімей на житлові площі даних квартир) Полтавською КЕЧ району не прийняті. Станом на день надання інформації в листі всі квартири розподілені гарнізонним житловим комісіям сере безквартирних військовослужбовців та через міськвиконкоми оформлені ордери.

Після виконання позивачем та відповідачем взятих на себе зобов'язань за Договором, вони набули прав власників на обмінювані товари та, відповідно, право на його реалізацію у встановлений законом спосіб.

Обґрунтовуючи пред'явлені позовні вимоги прокуратура посилається на те, що Договір міни від 26.11.04. підлягає визнанню недійсним повністю з моменту укладення, оскільки Міністерство оборони України перевищило свої повноваження щодо розпорядження військовим майном з підстав того, що рішенням Кабінетом Міністрів України щодо його відчуження не приймалось.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а прокуратурою не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків.

Положеннями ч. ч. 1-3 ЦК України встановлено, що за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України", ст.ст. 1, 2, 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" майно військових частин є державною власністю.

Стаття 116 Конституції України встановлює, що Кабінет Міністрів України здійснює управління об'єктами державної власності.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України.

Отже, повноваження щодо визначення порядку прийняття рішення про відчуження військового майна визначається згідно з окремим нормативно-правовим актом, прийняття якого делеговано Кабінету Міністрів України.

Вирішуючи функцію органу державної влади на здійснення права державної власності в силу Конституції України, ст. 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", ч. 2 ст. 326 ЦК України Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1919 від 28.12.2000 р., якою затверджено Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил, пунктом 14 якого передбачено відчуження військового майна шляхом його передачі юридичним особам в обмін на житло на підставі рішення Міністерства оборони України за ринковими цінами, які склалися на час відчуження.

Таким чином, на виконання зазначеної норми Закону, Кабінет Міністрів України визначив порядок відчуження військового майна своєю постановою № 1919 від 28.12.2000., якою затвердив Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил України.

Відповідно до п.2 Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000р. №1919 відчуження військового майна - вилучення військового майна із Збройних Сил у результаті його, в тому числі передачі юридичним особам в обмін на житло для військовослужбовців та членів їх сімей.

Згідно з п.14 вказаного Положення відчуження військового майна шляхом його передачі юридичним особам в обмін на житло здійснюється на підставі рішення Міноборони, за ринковими цінами, які склалися на час відчуження, але не нижчими від залишкової вартості майна та витрат, пов'язаних з його реалізацією, якщо інше не погоджено з Мінекономіки. Оцінка вартості нерухомого майна, яке передається та/або приймається, визначається шляхом проведення оцінки суб'єктами оціночної діяльності за погодженням з державними органами приватизації. Витрати, пов'язані з проведенням оцінки вартості цього майна, покладаються за домовленістю сторін, які беруть участь в обміні, на юридичних осіб або на Міноборони.

Відповідно до наказу Міністра оборони України від 01.06.2004р. №194 "Про вдосконалення порядку обміну військового майна на житло для військовослужбовців та членів їх сімей" рішення Міністерства оборони України щодо відчуження військового майна шляхом його передачі юридичним особам в обмін на житло для військовослужбовців та членів їх сімей приймається шляхом видачі розпорядження, яке підписує перший заступник Міністра оборони України.

Згідно з наведених норм Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" вбачається, що рішення про відчуження військового нерухомого майна приймає позивач 2 за поданням позивача 3, при цьому позивача 2 уповноважено затвердити методику оцінки вартості військового майна, порядок його реалізації та визначити порядок відчуження військового майна. На виконання вказаної норми позивач 2 визначив порядок відчуження військового майна, яким уповноважив позивача 3 приймати рішення щодо відчуження військового майна шляхом його передачі юридичним особам в обмін на житло. Вказана постанова позивача 2 набрала чинності, діяла до березня 2007 року та не визнавалась в судовому порядку недійсною чи незаконною. А позивач 3 в свою чергу уповноважив на прийняття таких рішень першого заступника Міністра оборони України шляхом прийняття відповідного розпорядження.

Разом із тим, як встановлено Верховним судом України при прийнятті п.14 Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Кабінет Міністрів України Збройних Сил, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000. № 1919 позивач-2 порушив ст. 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних силах України", оскільки неправомірно визначив, що рішення про відчуження вказаного військового майна приймає позивач-3, а не позивач-2. Тому, позивач-3 уклав спірний договір міни про відчуження військового майна з перевищення наданих йому повноважень, оскільки відповідного рішення позивачем-2 не приймалось.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародних договорах України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно з Законом Україна "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, підписану від імені України 9 листопада 1995 року, Перший протокол, протоколи N 4 і N 7 до Конвенції, підписані від імені України 19 грудня 1996 року, та протоколи N 2 і N 11 до Конвенції, підписані від імені України 9 листопада 1995 року у м. Страсбурзі, ратифікувати з такими заявами та застереженнями, зокрема, Україна повністю визнає на своїй території дію ст.46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з п.2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 18.11.2003 № 01-8/1427 у зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 01.06.06. де державний орган України оспорював угоду, укладену цим державним органом з особою приватного права з посиланням на перевищення посадовою особою державного органу своєї компетенції, Європейський суд з прав людини встановив. Відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Заявник уклав договір щодо продажу свого будинку державі. За умовами договору управління зобов'язувалось сплатити йому 35000 гривень до 1 вересня 1997 року. Договір містив пункт, за яким загальна сума в жодному разі не має бути меншою за 17000 доларів США. В результаті тривалого виконання договору покупець виплатив заявнику в цілому 36000 гривень, що на дату платежу становило тільки 10457,50 доларів США. Однак коли заявник вимагав виконання цього пункту, Управління стверджувало, що його представник діяв з перевищенням повноважень, погоджуючись на таке положення, що робить договір недійсним. Ця позиція була підтримана внутрішніми судами України. Суд вважає, що заявник уклав угоду з управлінням за умови отримання ним суми, яка відповідає 17000 доларів США. Жодна з сторін не знала, що існує законодавче обмеження щодо цього пункту, який був однією з причин укладення заявником угоди, тим більше, що ціна договору була прив'язана до стабільної твердої валюти, що на той час було поширеною практикою комерційних правочинів в Україні. Суд вважає, що, зважаючи на специфічні обставини справи, заявник має вважатися таким, що має законні сподівання щодо прибутку відповідно до положення угоди про доларовий еквівалент, що може вважатися правом власності відповідно до положень ст.1 Першого протоколу, наданого йому за договором з Управлінням. Суд вважає, що дії Управління можна розцінити як такі, що звели нанівець законні сподівання заявника за договором і позбавляють його, зокрема, умови, на яку він погодився під час укладання угоди. Відповідно до встановленого прецедентного права Суду втручання має підтримувати "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Ця свобода оцінювання, тим не менше, йде пліч-о-пліч з Європейським наглядом. Тому Суд повинен впевнитись, чи були надані Урядові межі розсуду перевищені, тобто чи було доктрину ultra vires (хоча і законну саму по собі) застосовано у цій справі з урахуванням принципу пропорційності. Суд вважає, що державні органи неминуче вступають у численні договори приватноправової природи із звичайними громадянами у ході виконання своїх функцій. У даній справі представник Управління купив будинок у заявника, будучи очевидно необізнаним, що його повноваження не включають можливості визначення відповідності ціни до іноземної валюти. Суд констатує, що, оскільки сам пан Р., будучи суддею, вважав, що він мав повноваження підписувати договір, то очевидно, що й заявник дотримувався такої ж думки. Тому заявник очікував отримати певний прибуток від цієї угоди. Він намагався прив'язати свої майбутні прибутки до твердої валюти, щоб знизити ризики, можливі при здійсненні комерційних угод під час економічного безладу, що мав місце в Україні в кінці дев'яностих років. Тому ця умова була важливою частиною договору для заявника, який в іншому разі міг би мати серйозні застереження щодо продажу. Дослідивши ці обставини, Суд дійшов висновку, що в цій справі мало місце непропорційне втручання до мирного володіння своїм майном, і тому Суд вважає, що мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

З наведеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що Європейський суд наголошує на необхідності з'ясування при вирішенні спорів, що доктрина ultra vires застосовується державою з урахування принципу пропорційності втручання держави у право приватної особи мирно володіти своїм майном. Констатуючи порушення ст.1 Першого протоколу до вказаної Конвенції, Європейський суд з прав людини обґрунтував його тим, що орган державної влади при укладанні угоди, вважав себе компетентним на її укладання, при цьому національне законодавство не містило чітко вираженої заборони на укладання таких угод і укладання таких угод було звичайною практикою, а відтак особа приватного права мала всі підстави вважати, що орган державної влади діє в межах компетенції.

Даний висновок суду цілком підтверджується постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.05.10. у справі № 34/514-18/456-22/121, якою прокуратурі було відмовлено у задоволенні аналогічного позову у аналогічній справі.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005 зазначає, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

Принцип правової визначеності є невід'ємною, органічною складовою принципу верховенства права, вимагає чіткості, зрозумілості та однозначності правових норм, правозастосовчий орган у випадку неточності, недостатньої чіткості, суперечливості норм права має тлумачити норму на користь невладного суб'єкта (якщо однією із сторін є представник держави або органу місцевого самоврядування), адже якщо держава нездатна забезпечити видання зрозумілих правил, то саме вона і повинна розплачуватись за свої прорахунки.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського Суду з прав людини вiд 20.01.12. «Рисовський проти України» Європейський суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

У рішенні ЄСПЛ від 22.11.07. у справі «Україна-Тюмень» проти України» Європейський Суд зазначив, що доктрина ultra vires передбачає важливу гарантію захисту від помилок органів державної влади, які діють за межами повноважень наданих їм національним законодавством.

Як встановлено судом, 28.12.2000. позивачем-2 було прийняте Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил пунктом 14 якого позивач-2 уповноважив позивача-3 приймати рішення щодо відчуження військового майна шляхом його передачі юридичним особам в обмін на житло. Дана норма, як це пізніше встановив Верховний Суд України (в 2006 році), не відповідала ст. 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних силах України", проте набрала законної сили, була чинною, обов'язковою для виконання та фактично виконувалась органами держави на час укладення спірного договору.

Як встановлено судом, 09.08.04. на виконання вказаної норми Положення позивача-2, позивачем-3 розпорядженням № 42 було прийняте рішення про відчуження військового майна, на підставі якого було укладено оспорюваний Договір.

З наведеного вбачається, що спірний Договір був укладений позивачем-3 та відповідачем на підставі чинної постанови позивача-2 про уповноваження позивача-3 приймати рішення про відчуження військового майна, численних наказів, актів та довіреності позивача-3 та Департаменту капітального будівництва та управління фондами Міністерства оборони України, які приймались та видавались на виконання даної постанови позивача-2, укладений Договір був сторонами повністю виконаний, позивач-3 отримав квартири, які розподілив та передав своїм військовослужбовцям. В даному випадку, аналогічно як й у справі "Федоренко проти України", позивачі-2,3 вважали, що, вчинюючи вказані дії та приймаючі вказані нормативні й ненормативні правові акти, вони діяли правомірно та мали повноваження на їх вчинення, законодавство України не містило чітко вираженої заборони на укладання таких угод, то очевидно, що відповідач також вважав за таких умов укладення спірного Договору правомірним. Тим більше, що практика укладення таких договорів була досить поширеною в той час, що підтверджується зокрема судовими рішеннями у справах № 2-1/2600-2005 та № 34/514-18/456-22/121.

Отже, намагання держави в особі прокуратури та позивачів визнати спірний Договір недійсним, який був укладений на підставі державних нормативних й ненормативних правових актів самих же позивачів не враховують встановленого Європейським судом з прав людини у справі "Федоренко проти України" принципу пропорційності при застосуванні доктрини ultra vires та втручанні держави у право відповідача мирно володіти своїм майном, тому до спірних відносин підлягають застосуванню ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України", як джерело права.

Обмеження застосування вказаної доктрини ultra vires знайшло закріплення також в Українському законодавстві.

Відповідно до ст. 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

При цьому, прокуратурою та позивачами не подано суду доказів, що вони повідомляли відповідача, або відповідачу з інших джерел було відомо, що позивачі-2,3 при вчиненні вказаних вище дій та прийнятті вказаних вище нормативних й ненормативних правових актів (постанов, наказів, актів), укладенні спірного Договору діяли з перевищенням наданих цим державним органам повноважень, тому ці обставини не можуть бути наслідком для визнання недійсним спірного Договору міни.

Даний висновок цілком підтверджується постановами Вищого господарського суду України від 27.07.10. у справі № 34/514-18/456-22/121, від 20.06.11. у справі № 34/515-18/455-38/629.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Згідно зі статтею 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. У відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств і організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Доведення належними засобами доказування певних обставин по справі, ГПК України покладається саме на особу, яка на ці обставини посилається (аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.12.).

Прокуратурою та позивачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, у зв'язку з чим позовні вимоги не можна вважати обґрунтованими.

З огляду на вищевикладене, у суду відсутні підстави для визнання недійсним спірного договору міни, а тому, у задоволенні позовних вимог щодо витребування майна необхідно також відмовити, оскільки така є похідною вимогою і не може самостійно існувати без визнання правочину недійсним.

Оскільки судом відмовлено в позові судовий збір не стягується.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.12.17.

Головуючий суддя Т.М. Ващенко

Суддя В.І. Мельник

Суддя Л.М. Шкурдова