КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2017 р. Справа№ 910/21648/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Андрійко Є.Л. ( за довіреністю № 14-174 від 23.10.2017 )

від Шевченківського районного відділення державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Шевченківського районного відділення державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

на ухвалу господарського суду міста Києва від 25.10.2017р.

по справі № 910/21648/13 (суддя Сташків Р.Б.)

за скаргою публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на дії та рішення Шевченківського районного відділення державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

У справі №910/21648/13

за позовом публічного акціонерного товариства по газифікації та по газопостачанню "Хмельницькгаз"

до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про стягнення 850109,98 грн. ,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до суду зі скаргою на дії органу державної виконавчої служби. Скаржник зазначав, що 08.08.2017 року двома постановами Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві у виконавчому провадженні № 46773967 з нього стягнуто відповідно виконавчий збір у сумі 60,90 грн. та витрати виконавчого провадження у сумі 351,00 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.10.2017 року скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволено:

визнано дії Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо винесення постанов від 8 серпня 2017 року у межах виконавчого провадження № 46773967 про стягнення виконавчого збору, про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження неправомірними; визнано постанову Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві у виконавчому провадженні № 46773967 від 8 серпня 2017 року про стягнення виконавчого збору у сумі 60,90 грн. незаконною; визнано постанову Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві у виконавчому провадженні № 46773967 від 8 серпня 2017 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у сумі 351,00 грн. незаконною.

Мотивуючи ухвалу, суд першої інстанції зазначив, що дії щодо винесення вищевказаних постанов суперечать вимогам ст.ст. 27, 42 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (далі - Закон), оскільки рішення суду, на підставі якого був виданий наказ Господарського суду м. Києва № 910/21648/13 від 23 травня 2014 року, відповідачем було виконано самостійно без вжиття державним виконавцем заходів з примусового його виконання, тому дії Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо винесення цих постанов є незаконними, тому ці постанови визнаються недійсними.

Не погоджуючись з ухвалою суду, Шевченківське районне відділення Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 25.10.2017 року та відмовити в задоволені скарги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на правомірність дій та рішень державного виконавця, які відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року (далі - Закон № 606-XIV), чинного станом на час відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу Шевченківського районного відділення державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні 12.12.2017 року представник відповідача зазначив, що ухвала суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для її скасування відсутні.

Представники позивача та ВДВС у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники були повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (Інформаційний лист Вищого господарського суду від 13.08.2008 р. № 01-8/482 із змінами станом на 29.06.2010 року „Про деякі питання застосування норми Господарського процесуального кодексу України").

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представників позивача та ВДВС, за наявними у справі доказами

Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на виконанні у Шевченківському районному відділі Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві знаходився наказ господарського суду міста Києва № 910/21648/13 від 23 травня 2014 року про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на користь Публічного акціонерного товариства по газифікації та газопостачанню «Хмельницькгаз» 609 грн. судового збору за подання апеляційної скарги .

Виконавче провадження було відкрите постановою цього відділу ВП № 46773967 від 5 березня 2015 року (а.с. 16).

8 серпня 2017 року двома оскаржуваними постановами у виконавчому провадженні № 46773967 з боржника було стягнуто відповідно виконавчий збір у сумі 60,90 грн. (а.с. 48) та витрати виконавчого провадження у сумі 351,00 грн. (а.с. 45)

У вересні 2017 року публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до суду першої інстанції зі скаргою на дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві

Скаржник у своїй скарзі зазначав, що 8 серпня 2017 року двома постановами Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві у виконавчому провадженні № 46773967 з нього стягнуто відповідно виконавчий збір у сумі 60,90 грн. та витрати виконавчого провадження у сумі 351,00 грн. При цьому, зазначив, що судове рішення було виконано ним самостійно 09 лютого 2016 року, про що повідомлено відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві.

Задовольняючи скарги, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що дії щодо винесення вищевказаних постанов суперечать вимогам ст.ст. 27, 42 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (далі - Закон), оскільки рішення суду, на підставі якого був виданий наказ Господарського суду м. Києва № 910/21648/13 від 23 травня 2014 року, боржником було виконано самостійно без вжиття державним виконавцем заходів з примусового його виконання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ст. 124 Конституції України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Як унормовано вимогами ст. 115 ГПК України, рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Частиною 1 ст. 116 ГПК України передбачено, що виконання рішення господарського суду проводиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Колегія суддів зазначає, що Закон від 02.06.2016 №1404-VІІІ набрав чинності 05.10.2016 року.

Відповідно до п. 7 Розділу XIII Прикінцевих та Перехідних положень Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що в Прикінцевих та Перехідних положеннях Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ вказано порядок виконання та правового регулювання саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV, так і Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, виконавче провадження визначається як сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Тобто з урахуванням Прикінцевих та Перехідних положень Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ слід вважати, що кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження повинна регулюватись тим нормативно-правовим актом, під час дії якого вона була розпочата.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 39 Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

В ч. 2, 3 ст. 39 Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ вказано, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини 1 цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За змістом ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Частиною 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Також, з 05.10.2016 діє Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5 (надалі - Інструкція), згідно з п. 8 Розділу ІІІ зазначеної інструкції передбачено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону. Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження. У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом. Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Як свідчать матеріали справи та вірно встановлено судом першої інстанції, наказ господарського суду міста Києва № 910/21648/13 від 23 травня 2014 року про стягнення з публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на користь публічного акціонерного товариства по газифікації та газопостачанню «Хмельницькгаз» 609 грн. судового збору за подання апеляційної скарги знаходився на виконанні у Шевченківському районному відділі Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Виконавче провадження було відкрите постановою цього відділу ВП № 46773967 від 5 березня 2015 року (а.с. 16).

Вказане рішення суду було виконано шляхом самостійного перерахування суми боргу на рахунок стягувача, що підтверджується копією платіжного доручення № 4001045 від 09.02.2016 року (а.с. 19) про сплату боржником на користь стягувача суми заборгованості за наказом господарського суду міста Києва № 910/21648/13 від 23 травня 2014 року в повному обсязі, у зв'язку з чим боржником було подано до органу ВДВС заяву від 31.05.2016 року №14/2-957В (вих. №12569) про закінчення виконавчого провадження ВП №46773967 оскільки рішення згідно з виконавчим документом фактично виконано в повному обсязі. (а.с.17-18)

08.08.2017 року двома оскаржуваними постановами у виконавчому провадженні № 46773967 з боржника було стягнуто відповідно виконавчий збір у сумі 60,90 грн. (а.с. 48) та витрати виконавчого провадження у сумі 351,00 грн.(а.с.45)

Отже, зважаючи на вищевказані обставини, колегія суддів вважає, що боржником підтверджено належними та допустимим доказами (платіжного доручення № 4001045 від 09.02.2016 року) факт самостійної сплати боржником на користь стягувача суми заборгованості за наказом господарського суду міста Києва № 910/21648/13 від 23 травня 2014 року в повному обсязі.

Таким чином, виконавчий документ - наказ господарського суду від 23.05.2014 року про стягнення з боржника на користь стягувача 609 грн. судового збору за подання апеляційної скарги - повністю виконаний боржником, тому згідно приписів ст. 39 Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ зазначена обставина є підставою для винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №46773967 у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Апелянтом не надано жодних доказів виконання рішення суду у даній справі в примусовому порядку, зокрема, шляхом звернення стягнення на майно боржника, вилучення у нього грошових коштів, інших цінностей, тощо.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для стягнення з боржника виконавчого збору, тому судом першої інстанції правомірно було визнано дії з винесення постанови у виконавчому провадженні №46773967 від 8 серпня 2017 року про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 60,90 грн. неправомірними, а постанова визнана незаконною.

Доводи державного виконавця, щодо правомірності винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору на підставі ст. 28 Закону № 606-XIV, чинного станом на час відкриття виконавчого провадження, суперечать п. 7 прикінцевих та перехідних положень Закону, у зв'язку з чим не приймаються колегією суддів.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 42 Закону витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

За змістом п. 7 Розділу I Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 2 квітня 2012 року, у постанові як окремому документі повинні бути зазначені мотиви, з яких виходив виконавець при прийнятті відповідного рішення і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову.

У оскаржуваній постанові № 46773967 від 8 серпня 2017 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 351,00 грн. не зазначено, з якого розрахунку виходив державний виконавець при визначенні такого розміру, відсутнє посилання на докази несення таких витрат, відповідних даних також не подано суду під час вирішення даної скарги.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, оскільки зазначена постанова не відповідає вимогам Закону, дії державного виконавця з приводу винесення указаної постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження є неправомірними, тому судом першої інстанції правомірно та обґрунтовано було визнано постанову незаконною.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується з ухвалою господарського суду міста Києва від 25.10.2017 року у справі № 910/21648/13, підстав для її скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Шевченківського районного відділення державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві на ухвалу господарського суду від 25.10.2017 року у справі № 910/21648/13 залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду 25.10.2017 року у справі № 910/21648/13 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/21648/13 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко