ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2017 р.Справа № 922/3696/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Буракової А.М.

при секретарі судового засідання Кудревичу М.О.

розглянувши справу

за позовом SC "AETOS-BORDEI" SRL, м. Кишинів
до Приватного підприємства "МАГНІТ +", м. Харків
про стягнення 26775,00 доларів США, що еквівалентно 719669,24 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, договір про надання правової допомоги від 21.09.2017 р.

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

SC "AETOS-BORDEI" SRL (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Приватного підприємства "МАГНІТ +" (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача передоплати у розмірі 26250,00 доларів США та штрафу у розмірі 525,00 доларів США, загалом - 26775,00 доларів США, що еквівалентно 719669,24 грн. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на оплату адвокатських послуг у розмірі 600,00 доларів США та судові витрати понесені позивачем на сплату судового збору у розмірі 11035,83 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов контракту № 10 від 29.06.2017 р., укладеного між сторонами.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.11.2017 р. було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 29.11.2017 р. о 12:00.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.11.2017 р. було задоволено клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено 11.12.2017 р. о 11:45.

Відповідач відзив на позовну заяву до суду не надав, представник відповідача в призначене судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача, через канцелярію господарського суду 11.12.2017 р. за вх. № 41224, надав копію платіжного доручення про сплату позивачем адвокатських послуг у розмірі 600,00 доларів США, яка судом долучена до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Беручи до уваги, що відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та те, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, встановив наступне.

29 червня 2017 року між SC "AETOS-BORDEI" SRL (покупець) та Приватним підприємством "МАГНІТ +" (продавець), було укладено контракт № 10 (надалі - контракт), відповідно до якого продавець зобов'язувався продати, а позивач оплатити товар в кількості, асортименті та по цінам вказаним в додатках, які є невід'ємною частиною цього контракту. Поставка товарів здійснюється партіями, кількість товару в партії визначається сторонами відповідно до додатків. Ціна на товар визначається в доларах США і погоджується сторонами в додатках.

Пунктом 10.3. контракту сторони визначили, що у разі, якщо сторони не змогли вирішити труднощі мирними засобами, всі спори та розбіжності будуть розглядатися в Арбітражному Суді при ОСОБА_2 України м. Харкова у відповідності з регламентом цього суду.

Отже, виходячи зі змісту пункту 10.3. контракту, вбачається, що він містить назву арбітражного суду, якого не існує.

Згідно ст. 1 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", зовнішньоекономічний договір (контракт) - домовленість двох або більше суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності та їх іноземних контрагентів, спрямована на встановлення, зміну або припинення їх взаємних прав та обов'язків у зовнішньоекономічній діяльності.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", суб'єкти, які є сторонами зовнішньоекономічного договору (контракту), мають бути здатними до укладання договору (контракту) відповідно до цього та інших законів України та/або закону місця укладання договору (контракту). Зовнішньоекономічний договір (контракт) складається відповідно до цього та інших законів України з урахуванням міжнародних договорів України. Суб'єкти зовнішньоекономічної діяльності при складанні тексту зовнішньоекономічного договору (контракту) мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо та у виключній формі цим та іншими законами України.

Згідно статті 38 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" спори, що виникають між суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб'єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при ОСОБА_2 палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

Статтею 2 Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено, що цей Закон застосовується до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, щодо підсудності судам України справ з іноземним елементом.

В силу ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, у випадку, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону.

За приписами ст. 123 Господарського процесуального кодексу України іноземні суб'єкти господарювання мають такі самі процесуальні права і обов'язки, що і суб'єкти господарювання України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. II Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень кожна Договірна Держава визнає письмову угоду, по якій сторони зобов'язуються передавати в арбітраж всі або які-небудь спори, що виникли або можуть виникнути між ними у зв'язку з яким-небудь конкретним договірним або іншим правовідношенням, об'єкт якого може бути предметом арбітражного розгляду. Термін "письмова угода" включає арбітражне застереження в договорі, або арбітражну угоду, підписану сторонами, або, що міститься в обміні листами, або телеграмами. Суд Договірної Держави, якщо до нього надходить позов з питання, щодо якого сторони уклали угоду, передбачене цією статтею, повинен, на прохання однієї з сторін, направити сторони в арбітраж, якщо не знайде, що згадана угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися: спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв'язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном, а також спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об'єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їх учасниками, а так само їх спори з іншими суб'єктами права України.

Згідно визначення, наведеного у ст. 2 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", "арбітраж" - будь-який арбітраж (третейський суд) незалежно від того, чи утворюється він спеціально для розгляду окремої справи, чи здійснюється постійно діючою арбітражною установою, зокрема Міжнародним комерційним арбітражним судом або Морською арбітражною комісією при ОСОБА_2 палаті України.

У пункті 5 Роз'яснення Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій" № 04-5/608 від 31.05.2002 р. зазначено, що господарським судам слід враховувати, що сторони зовнішньоекономічного договору мають право передбачити у ньому або шляхом укладення окремої угоди (арбітражна умова, арбітражне застереження) передачу спорів, що виникають з такого договору, на вирішення третейського суду (постійно діючого або створеного для вирішення конкретного спору - ad hoc). Ця домовленість повинна чітко визначати, який саме орган вирішення спорів обрали сторони: Міжнародний комерційний арбітражний суд, Морську арбітражну комісію при ОСОБА_2 палаті України або інший третейський суд в Україні чи за кордоном. Господарський суд може порушити провадження зі справи у випадку наявності у зовнішньоекономічному договорі арбітражної угоди, якщо визначить, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана (пункт 3 статті 2 Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень, Нью-Йорк, 1958). Названа норма узгоджується з вимогами ст. 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", згідно з п. 1 якої суд, до якого подано позов з питання, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін просить про це не пізніше подання своєї першої заяви по суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. Так, арбітражна угода не може бути виконана, якщо сторони неправильно виклали назву третейського суду або зазначили арбітражну установу, якої не існує.

Оскільки арбітражна угода (п. 10.3. контракту) є такою, що не може бути виконана, у зв'язку з тим, що зазначена в ній установа - Арбітражний суд при ОСОБА_2 України м. Харкова, не існує, даний спір підлягає розгляду у господарському суді Харківської області.

Відповідно до додатку № 1 від 29.06.2017 р. до контракту сторони узгодили: загальну кількість товару (кришка СКО 1-82) - 1500000 штук, вартість за одиницю товару - 0,0175 доларів США, та загальну суму товару - 26250,00 доларів США.

Порядок розрахунків між сторонами передбачений розділом 4 контракту. Так відповідно до пункту 4.1. розділу 4 контракту товар підлягає передоплаті у розмірі 100% вартості партії, що поставляється.

Так, відповідачем було надано позивачу для оплати рахунок-фактуру № 162 від 29.06.2017 року на суму 26250,00 доларів США.

В свою чергу позивачем на виконання взятих на себе зобов'язань за контрактом, було здійснено передоплату в розмірі 100% вартості партії відповідно до рахунку-фактури № 162 від 29.06.2017 року на суму 26250,00 доларів США, що підтверджується платіжним дорученням № 19 від 30.06.2017 року. Грошові кошти у розмірі 26250,00 доларів США були зараховані на рахунок відповідача 03.07.2017 року.

Таким чином, позивач виконав свої зобов'язання за контрактом у повному обсязі та належним чином.

Відповідно до п. 5.2. поставка товару здійснюється протягом 30 календарних днів з моменту оплати покупцем рахунку-фактури.

Пунктом 4.3. контракту встановлено, що датою оплати товару вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок продавця.

Згідно п.3.1. контракту, товар повинен бути поставлений на умовах FСА (місце завантаження товару - Україна, м. Харків).

Враховуючи вищевказане, відповідач мав поставити товар позивачу не пізніше 03.08.2017 року.

В свою чергу, в порушення умов укладеного контракту, відповідачем поставка товару не була здійснена, що підтверджується матеріалами справи.

Пунктом 4.5. контракту встановлено обов'язок продавця у випадку не здійснення поставки в строк зазначений у п.4.4. повернути передоплату банківським переказом на валютний рахунок покупця у строк 30 робочих днів з моменту здійснення передоплати без вирахування банківської комісії.

Оскільки, грошові кошти надійшли на рахунок відповідача 03.07.2017 року, а поставка товару в строк до 03.08.2017 року не була здійснена, передоплата мала бути повернена відповідачем в строк до 11.08.2017 року.

Заборгованість відповідача підтверджується підписаним актом звірки взаємних розрахунків за період 01.06.2017 -25.08.2017 та листом відповідача №1/01.09.17 від 01.09.2017 р.

27.09.2017 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до контракту № 10, відповідно до якої у зв'язку з неможливістю поставити товар продавець зобов'язується повернути отриману від покупця попередню оплату у розмірі - 26250,00 доларів США, в термін 15 календарних днів з моменту підписання угоди.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач, в порушення термінів, зазначених у додатковій угоді, не здійснив повернення коштів у розмірі 26250,00 доларів США.

Крім того, додатковою угодою № 1 до контракту № 10 було передбачено сплату продавцем у разі не повернення грошових коштів у вказаний термін штрафу у розмірі 2% від суми передоплати, що становить 525,00 доларів США.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковими.

Згідно ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до ч.2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, вони підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, у зв'язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України Про адвокатуру.

Матеріалами справи підтверджується, що між адвокатом ОСОБА_1, який має свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1525 від 12.03.2008 р., та позивачем 21.09.2017 р. був укладений договір № б/н про надання правових послуг з додатковою угодою до нього щодо надання адвокатом правової допомоги позивачу про стягнення передоплати з відповідача.

Також, судом встановлено, що між адвокатом ОСОБА_1 та позивачем 31.10.2017 р. був складений акт про надання правової допомоги до договору від 21.09.2017 р. на суму 600,00 доларів США. Дана сума позивачем була сплачена адвокату, що підтверджується платіжним дорученням № 31 від 22.09.2017 р.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем у відповідності до статті 33 Господарського процесуального кодексу України доведено, що витрати у розмірі 600,00 доларів США на оплату адвокатських послуг пов'язані з судовим розглядом даної справи.

З огляду на те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі, господарський суд на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на оплату адвокатських послуг у розмірі 600,00 доларів США, що еквівалентно 16127,04 грн. за офіційним курсом НБУ (26,878403) станом на 02.11.2017 р., та витрати зі сплати судового збору за подання позову у розмірі 11035,83 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 230, 231 Господарського кодексу України, ст.ст. 509, 526, 530, 549, 611, 628, 629, 693, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 4-3, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 48, 49, 75, 82-85, 123 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного підприємства "МАГНІТ +" (61075, м. Харків, вул. Механізаторів, буд. 2, ідентифікаційний код 35970117) на користь SC "AETOS-BORDEI" SRL (ідентифікаційний код: 458) Республіка Молдова, м. Кишинів, МД 2005, вул. Раби Цирильсон, 4 (Moldova, Republic Of CHISINAU STR RABBI TIRILSON 4), ревізити рахунку: IBAN: MD32PR21001840, ProCredit BANK, SWIFT: PRCBMD22, Correspondent account DE, Correspondent bank ProCredit BANK AG, Frankfurt am Main, Germany, SWIFT: PRCBDEFF, передоплату у розмірі 26250,00 доларів США, що еквівалентно 705558,08 грн. за офіційним курсом НБУ (26,878403) станом на 02.11.2017 р.; штраф у розмірі 525,00 доларів США, що еквівалентно 14111,16 грн. за офіційним курсом НБУ (26,878403) станом на 02.11.2017 р.; витрати на оплату адвокатських послуг у розмірі 600,00 доларів США, що еквівалентно 16127,04 грн. за офіційним курсом НБУ (26,878403) станом на 02.11.2017 р.; витрати зі сплати судового збору у розмірі 11035,83 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 18.12.2017 р.

Суддя ОСОБА_3