КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2017 р. Справа№ 910/13762/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Шиганська Н.В. ( за довіреністю №01-01/08 від 01.08.2017).

від відповідача 1: Поліщук Р.М. ( за довіреністю від 12.01.2017)

від відповідача 2 : не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина - Капітал"

на рішення господарського суду міста Києва від 14.09.2017 року .

у справі № 910/13762/17 (суддя: Сівакова В.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина - Капітал"

до 1. товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл - П"

2. товариства з обмеженою відповідальністю "Капіталоінвест"

про визнання недійсним договору,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2013 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідачів про визнання недійсним з моменту його укладення договір купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута № 4/06-06 від 08.06.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Капіталоінвест", в особі ліквідатора-арбітражного керуючого Мілютіної Л.В. та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П", предметом якого є право вимоги до боржника ТОВ "Перша Українська Індустріально-Інвестиційна Компанія" в сумі 17.106.473,63 грн. згідно ухвали господарського суду Київської області від 23.07.2015 у справі № 911/2311/13.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.09.2017 року у справі №910/13762/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що укладений між сторонами (відповідачами 1 та 2) договір не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення між відповідачами 1 та 2 спірного договору є отримання прибутку.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач - товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина - Капітал" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду від 24.09.2017 року по справі та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним з моменту його укладення договір купівлі-продажу права вимоги підприємства - банкрута №4/06-06 від 08.06.2016 року, укладений між ТОВ «Капіталоінвест» в особі ліквідатора-арбітражного керуючого Мілютіної Л.В. та ТОВ «Інтеграл-П».

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено те, що укладений між відповідачами договір за своєю правовою природою є договором факторингу, який сторонами вчинено з порушенням Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", оскільки відповідач-1 не є фінансовою установою в розумінні вказаного закону та не може надавати фінансові послуги у формі факторингу, а тому, наявні підстави для визнання даного правочину недійсним, оскільки сторонами не недодержано в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України. Також апелянт зазначив, що він є заінтересованою особою в контексті ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, оскільки укладення спірного правочину порушує його інтереси, який є кредитором у справі про банкрутство ТОВ "Перша Українська Індустріально-Інвестиційна Компанія".

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2017 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина - Капітал" та призначено справу до розгляду.

В подальшому розгляд справи відкладався.

У судовому засіданні, 12.12.2017 року позивач підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача , у судовому засіданні, вказав , що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ухвалою господарського суду Київської області від 23.07.2015 у справі № 911/2311/13 визнано вимоги кредиторів боржника товариства з обмеженою відповідальністю "Перша Українська Індустріально-Інвестиційна Компанія" () в сумі 61.506.972,31 грн. та затверджено реєстр вимог кредиторів до якого включено вимоги, в тому числі, ТОВ "Інтеграл-П" у сумі 27. 601. 842,00 грн. (четверта черга); ТОВ "Капіталоінвест" у сумі основної заборгованості 17.105.326,63 грн. (четверта черга) та судових витрат у сумі 1. 147,00 грн. (перша черга); ТОВ "ФК "Київщина-Капітал" у сумі 1. 147,00 грн. (перша черга).(т.1 а.с.40)

08.06.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Капіталоінвест", як продавцем, в особі ліквідатора-арбітражного керуючого Мілютіної JI.B., призначеної постановою Господарського суду Київської області від 12.10.2012 по справі № Б8/086-10/24 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П", як покупцем, укладено договір купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута № 4/06-06 (далі - договір або спірний договір).(т.1 а.с.28)

За умовами п. 1.1 договору та на підставі протоколу № 4 про проведення другого аукціону з продажу майна ТОВ "Капіталоінвест" від 06.06.2016 продавець зобов'язався передати покупцеві право вимоги боржника (дебіторська заборгованість) до ТОВ "Перша Українська Індустріально-Інвестиційна Компанія" в сумі 17.106.473,63 грн. згідно договору поставки № 1/Пост від 28.09.2008, з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, що підтверджена винесеним на користь ТОВ "Капіталоінвест" судовим рішеннями, постановами, що виникли з питання виконання зобов'язань ТОВ "Перша Українська Індустріально-Інвестиційна Компанія" за основним договором, штрафів (неустойки), інфляційних втрат, 3% річних від суми простроченого зобов'язання, тощо, зокрема ухвалою Господарського суду Київської області від 23.07.2015 у справі про банкрутство № 911/2311/13.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 24.01.2017 у справі № Б8/086-10/24 юридичну особу - товариство з обмеженою відповідальністю "Капіталоінвест" - ліквідовано, провадження у справі № Б8/086-10/24 припинено, про що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи TOB "Капіталоінвест", дата запису: 06.02.2017; номер запису: 7002293; стан суб'єкта: припинено.(т.1 а.с.14-20).

Позивач звернувся з позовними вимогами на підставі того, що оспорюваний договір за своєю правовою природою є договором факторингу, проте відповідач-1 не є фінансовою установою у розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу, а тому наявні підстави для визнання даного правочину недійсним, оскільки сторонами не недодержано в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що укладений між сторонами (відповідачами 1 та 2) договір не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення між відповідачами 1 та 2 спірного договору є отримання прибутку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

У відповідності до ст. 49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закону про банкрутство) продаж майна боржника в провадженні у справі про банкрутство здійснюється в порядку, встановленому цим Законом, шляхом проведення торгів у формі аукціону, за винятком майна, продаж якого відповідно до законодавства України здійснюється шляхом проведення закритих торгів.

Як унормовано ст. 50 Закону про банкрутство продаж майна на аукціоні оформлюється договором купівлі-продажу, який укладається власником майна чи замовником аукціону з переможцем торгів.

Згідно статей 202, 207 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; зміст правочину може бути зафіксований в одному або кількох документах.

Відповідно до особливостей провадження у справах про банкрутство передбачено укладення правочинів з реалізації майна боржника шляхом проведення публічних торгів, в ході яких здійснюється оформлення протоколу про проведення аукціону (стаття 69 Закону про банкрутство), свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні (стаття 75 Закону по банкрутство) або договору купівлі-продажу майна з публічних торгів чи на аукціоні (статті 50, 71, 73 Закону про банкрутство).

Частиною 3 ст. 55 Закону про банкрутство унормовано, що результати аукціону, проведеного з порушенням вимог закону, можуть бути визнані в судовому порядку недійсними. Визнання результатів аукціону недійсними тягне за собою визнання недійсним укладеного з переможцем договору купівлі-продажу.

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ст. 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

За умовами пункту 2.1. договору передача права вимоги і її прийняття оформлюється актом приймання-передачі

Як свідчать матеріали справи, 08.06.2016 між відповідачем-1 та відповідачем-2 підписано акт приймання-передачі права вимоги №4/06-06 до ТОВ "Перша Українська Індустріально-Інвестиційна Компанія".(т.1 а.с.32)

Так, договір укладено за наслідками проведеного 06.06.2016 другого повторного аукціону з продажу майна ТОВ "Капіталоінвест", переможцем якого став відповідач-1, що оформлено відповідним протоколом № 4 від 06.06.2016.(т.1 а.с.30)

Підставою для визнання результатів аукціону недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення аукціону, визначених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а саме: правил, які визначають процедуру підготовки, проведення аукціону; правил, які регулюють сам порядок проведення аукціону; правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів аукціону. До предмету дослідження, з питань розгляду недійсності результатів аукціону, входять встановлення обставин підготовки до проведення аукціону (інвентаризація та оцінка майна банкрута), дотримання організатором аукціону вимог, які ставляться Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" до його проведення, зокрема, щодо порядку оприлюднення оголошення про проведення аукціону певного змісту, письмового повідомлення про проведення аукціону власника майна, замовника та інших осіб, визначених замовником (статті 58, 59 Закону); допуску до участі в аукціоні (стаття 61 Закону); допуску до місця проведення аукціону (стаття 63 Закону); порядку проведення аукціону (статті 64-68 Закону).

Отже підстави для визнання спірного договору недійсним є спеціальними.

Частиною 7 ст. 179 ГК України, визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів .

У відповідності до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі згаданої статті ЦК України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладений між сторонами (відповідачами 1 та 2) договір не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення між відповідачами 1 та 2 спірного договору є отримання прибутку.

Також слід зазначити, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої ст. 47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування під відстрочення права вимоги, надання коштів в розпорядження за плату.

Отже, між договором купівлі-продажу права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги).

При цьому вищевказані види договорів відрізняються тим, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, як це передбачено вимогами ст. 1084 Цивільного кодексу України.

З норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" випливає, що вказаний закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за суб'єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, об'єднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій.

У зв'язку з цим відсутні правові підстави для застосування до суб'єктів господарювання, що не є фінансовими установами, та набувають на платній основі право вимоги до третіх осіб на підставі договорів купівлі-продажу права вимоги, незалежно від умов такого набуття норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Таким чином відсутні підстави вважати, що спірний договір є договором факторингу.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що дебіторська заборгованість ТОВ "Перша Українська Індустріально-Інвестиційна Компанія", яка випливає з договору поставки № 1/Пост від 28.09.2008, підтверджена винесеним на користь відповідача-2 судовими рішеннями, постановами та ухвалами з питання виконання зобов'язань відповідного боржника, і зокрема підтверджена за ухвалою Господарського суду Київської області від 23.07.2015 у справі № 911/2311/13 (т.1 а.с.40), обставини чого вбачаються з акту приймання-передачі права вимоги від 08.06.2017, що, в свою чергу, вказує на підтвердження зобов'язання, яке випливає не самостійно з договору, а виходить з рішення суду, зобов'язання за яким не віднесено до фінансової послуги факторингу, як сукупності операцій з фінансовими активами, предмет яких передбачено розпорядженням "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України" № 231 від 03.04.2009 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірний правочин є договором купівлі-продажу права вимоги, який регулюється нормами ст.ст. 655, 656 Цивільного кодексу України .

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Як унормовано ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Колегія суддів зазначає що апелянтом не доведено належним чином наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апелянт не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що умови спірного договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; неспрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, тому судом першої інстанції правомірно та обґрунтовано було встановлено, що відсутні правові підстави для визнання недійсним договору № 4/06-06 від 08.06.2016 .

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 14.09.2017 року у справі № 910/13762/17, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина - Капітал" на рішення господарського суду міста Києва від 14.09.2017 року у справі № 910/13762/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 14.09.2017 року у справі № 910/13762/17 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/13762/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко