КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2017 р. Справа№ 910/14757/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Руденко М.А.

Мартюк А.І.

секретар судового засідання Драчук Р.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 20.10.2017 (повний текст складено 06.11.2017)

у справі № 910/14757/17 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Державного підприємства «Державний науково-дослідний і

проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в

енергетиці та енергозбереженні»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтомехбудлізинг»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерство енергетики та вугільної промисловості України

про визнання договору недійсним

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтомехбудлізинг» про визнання недійсним договору. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що про укладення спірного Договору представник позивача довідався лише тоді, коли до нього з відповідними грошовими вимогами, які базуються на цьому Договорі, звернувся відповідач. Позивач також стверджував про відсутність у нього необхідних дозволів на проведення робіт, передбачених спірним Договором, невідповідність умов останнього головним напрямкам діяльності філії. На переконання позивача, оспорюваний Договір не спрямований на настання реальних наслідків, які ним обумовлені, укладений керівником філії позивача без достатнього на те обсягу цивільної дієздатності, тому посилаючись на приписи ст. ст. 203, 215 ЦК України позивач просив визнати недійсним Договір підряду на виконання монтажних робіт №12/Г-13 від 19.07.2013.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що укладений між сторонами Договір в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства та жодним чином не порушує права позивача, громадян та інших юридичних осіб, не суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. За твердженнями відповідача, в момент підписання Договору сторони обмінялися передбаченими Договором документами, зокрема, позивачем було надано ліцензії на господарську діяльність, пов'язану зі створенням об'єктів архітектури, що спростовує доводи позивача в цій частині. Крім цього, за умовами Договору позивач (підрядник) може залучити субпідрядні організації, які мають відповідні дозволи/ліцензії на виконання відповідних робіт тощо.

Відповідач також наполягав, що всі доводи позивача вже були предметом з'ясування під час розгляду Господарським судом міст Києва справи № 910/10184/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтомехбудлізинг» до Державного підприємства «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» про стягнення 240 000, 00 грн. сплаченого за Договором авансового платежу.

Згідно наданих суду першої інстанції пояснень третьої особи, Міністерство енергетики та вугільної промисловості України не погоджувало оспорюваний Договір та не володіє інформацією щодо обставин, за яких його було укладено.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2017 у справі № 910/14757/17 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням вимог матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, оспорюваний Договір не спрямований на настання реальних наслідків, які були ним обумовлені, та укладений керівником філії позивача без достатнього на те обсягу цивільної дієздатності. На переконання апелянта, згаданий Договір суперечить правилам приєднання електроустановок до електричних мереж, як затверджені Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 17.01.2013 № 32, що не було враховано судом першої інстанції.

В судове засідання апеляційної інстанції 18.12.2017 з'явились представники сторін, представник третьої особи не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 152), про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав.

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких заперечував доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 19.07.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укравтомехбудлізинг» (замовником) та Філією Державного підприємства «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» - «Дослідний виробничий і випробувальний комплекс» (підрядником) було укладено договір підряду №12/Г-13 на виконання монтажних робіт (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого підрядник зобов'язався виконати і здати в установлений строк наступний комплекс робіт (згідно локального кошторису) на об'єкті ПС 110/6/10 кВ «Полігонна», який знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Лебедівка, урочище Сваром'є: поставка обладнання; виконання демонтажних робіт; виконання загально будівельних робіт; виконання монтажних робіт; виконання пусконалагоджувальних робіт; введення в експлуатацію та здійснення необхідних формально-правових дій згідно чинного законодавства, необхідних для прийняття в експлуатацію, а замовник зобов'язався прийняти належно виконані роботи та оплатити їх згідно Договору.

За умовами п. 2.1 Договору підрядник приступає до виконання робіт не пізніше 5-ти робочих днів від дати перерахування замовником авансу на рахунок підрядника і передачі підряднику по акту передбаченої п. 1.4 Договору документації.

Роботи за Договором підрядник зобов'язаний виконати в термін до 30.09.2013. Виконання робіт може бути закінчено достроково з обов'язковим дотриманням вимог щодо якості робіт (п. 2.2 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору загальна вартість робіт, що виконується, визначається на основі кошторису, який погоджується сторонами на час підписання Договору та становить 2 500 000,00 грн., крім цього ПДВ 500 000,00 грн., всього з ПДВ 3 000 000,00 грн.

За умовами п. 3.2 Договору умови авансового платежу: 8% - 240 000,00 грн. у т.ч. ПДВ, подальші розрахунки здійснюються згідно графіку виконання робіт.

Згідно п. 3.4 Договору остаточний розрахунок здійснюється замовником протягом 5 робочих днів з моменту підписання акта виконаних робіт Кб-2в, Кб-3.

При порушенні строків виконання робіт, передбачених Договором понад 5-ти календарних днів, з підрядника додатково стягується неустойка у розмірі 5% від вартості робіт (п. 7.2 Договору).

Відповідно до п. 7.7 Договору у випадку порушення граничного терміну виконання робіт, передбаченого п. 2.2 Договору більше ніж на 15 календарних днів, підрядник зобов'язаний сплатити замовнику штраф у розмірі 15 % ціни Договору.

Положеннями ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом ( п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі постанова пленуму № 11).

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин на підставі ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що керівник Філії Державного підприємства «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» - «Дослідний виробничий і випробувальний комплекс» не мав права укладати оспорюваний договір, оскільки філія позивача відповідно до Положення про неї не мала повноважень здійснювати передбачені Договором види робіт, отже такий правочин укладено особою без достатнього на те обсягу цивільної дієздатності, що суперечить приписам ч. 2 ст. 203 ЦК України. Крім цього, на думку позивача, Договір не відповідає ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на настання реальних наслідків, які ним обумовлені.

За приписами ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Згідно п. 1.1 Положення про Філію ДП «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» - «Дослідний виробничий і випробувальний комплекс», затвердженого наказом директора Державного підприємства «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» №11 від 05.03.2009, філія «Дослідний виробничий і випробувальний комплекс» (далі - Філія) є госпрозрахунковим структурним підрозділом у складі Державного підприємства «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні».

За змістом п. 5.2 Положення Філія за дорученням засновника може укладати угоди та вчиняти інші юридичні акти, реалізовуючи свої права у відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності, а також фізичними особами, згідно з метою та напрямками діяльності, передбаченими цим Положенням та Статутом засновника.

Положенням, зокрема, п. 10.3 визначено, що відповідальність за зобов'язаннями, які взяла на себе Філія, несе засновник.

Таким чином, Положенням про Філію передбачено право Філії укладати угоди з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності, а також фізичними особами. Відповідно доводи апелянта (позивача) в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Як встановлено судом, за своєю правовою природою оспорюваний правочин - Договір є договором підряду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

При цьому, за приписами ст. 838 ЦК України підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник.

Пунктом 1.2 спірного Договору сторони також погодили, що для виконання окремих видів робіт підрядних може залучати субпідрядні організації, які мають відповідний дозвіл/ліцензію на виконання робіт та забезпечує координацію таких субпідрядників.

Таким чином, сам по собі факт відсутності дозволів на виконання певних видів робіт не свідчить про невідповідність Договору положенням законодавства та не є самостійною підставою для визнання даного правочину недійсним. Крім цього, умовами спірного Договору прямо передбачено можливість залучення підрядником субпідрядних організацій для виконання окремих видів робіт і така умова в повній мірі відповідає вимогам ст. 838 ЦК України (як спеціальної норми, якою врегульовані спірні правовідносини).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає помилковими доводи позивача (апелянта) про відсутність у Філії необхідних дозволів на проведення робіт, передбачених Договором, та невідповідність умов Договору головним напрямкам діяльності Філії, що в свою чергу не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним згідно ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Як передбачено ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Згідно п.3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Проте позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що сторони спірного правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Натомість, матеріалами справи встановлено, що на виконання умов Договору відповідачем як замовником було перераховано на рахунок позивача обумовлену п. 3.2 Договору суму авансового платежу в розмірі 240 000,00 грн., а в подальшому, в зв'язку із невиконанням підрядником умов Договору, подано позов про стягнення з Державного підприємства «Державний науково дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» суму сплаченого авансу, а також штрафних санкцій за неналежне виконання умов Договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.06.2015 у справі №910/10184/15 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтомехбудлізинг» основний борг в сумі 240 000,00 грн., неустойку в сумі 450 000,00 грн., штраф в розмірі 450 000,00 грн., 11 164,93 грн. 3% річних, 97 424,88 грн. інфляційних втрат.

Разом з тим, не виконання позивачем обумовлених Договором підрядних робіт (навіть якщо про неможливість виконання умов договору Філія заздалегідь була обізнана, як про те зазначає позивач), не є достатньою підставою для кваліфікації оспорюваного Договору як фіктивного правочину. Відповідно доводи апелянта (позивача) в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Посилання позивача про перерахування Філією отриманих в якості авансу за Договором коштів на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Біверс Білд» правомірно не прийнято місцевим судом до уваги, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили, що така господарська операція була здійснена в рамках спірного Договору або на його виконання.

Крім цього, судом апеляційної інстанції залишено поза увагою доводи позивача (апелянта) про перебування керівника Філії під вартою на момент укладення спірного Договору за відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму № 11 в силу приписів ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Проте позивачем не доведено суду обставин, з якими закон, зокрема положення статей 203, 215 ЦК України пов'язують можливість визнання оспорюваного Договору недійсним.

З огляду на наведене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що підписуючи Договір сторони були вільними в його укладенні та визначенні його умов, які не суперечать чинному законодавству України, моральним засадам суспільства, а особи, які його вчиняли, мали необхідний обсяг дієздатності, волевиявлення учасників було вільним, правочин був вчинений у належній формі і був спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлені, відтак правових підстав для визнання недійсним цього Договору з підстав, викладених в позові, немає.

Вищезгадані обставини свідчать про відсутність порушень прав позивача, з метою захисту яких подано цей позов.

Доводи апелянта (позивача) з приводу порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 240, 269-270, 273, 275, 281-284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2017 у справі № 910/14757/17 - без змін.

Матеріали справи № 910/14757/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21.12.2017

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді М.А. Руденко

А.І. Мартюк