РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2017Справа №910/17508/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Коуч Прайм"

До Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК"

про визнання цивільного права та відсутність права

Суддя Ярмак О.М.

Представники:

Від позивача: Гончар С.М. за дов.

Від відповідача: Каракоця О.Р. за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Пред'явлені вимоги про 1) визнання права кредитора за Товариством з обмеженою відповідальністю «Коуч Прайм» та, відповідно, право вимоги до ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), за договором про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної картки від 23.09.2010 року № К508184 та договором про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної картки від 23.09.2010 року № К508185 у зв'язку із виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю «Коуч Прайм» як поручителем зобов'язань ОСОБА_3 за цими договорами перед ПАТ КБ «Приватбанк»; 2) визнання відсутнім у ПАТ КБ «Приватбанк» права вимоги до ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) за договором про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної картки від 23.09.2010 року № К508184 та договором про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної картки від 23.09.2010 року № К508185.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 21.11.2017.

У судовому засіданні 21.11.2017 представник відповідача проти позову заперечував, подав клопотання про припинення провадження у справу, оскільки на його думку, вимоги позивача є нічим іншим як встановленням факту, що має юридичне значення, розгляд яких підвідомчий господарському суду лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне, вважає, що у даному випадку спір не підвідомчий господарському суду, тому підлягає припиненню на підставі ст. 80 ГПК України.

Розглянувши клопотання відповідача, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для припинення провадження у справі з підстав непідвідомчості справи господарському суду у зв'язку з недоведеністю.

У судовому засіданні 21.11.2017 оголошувалась перерва до 12.12.2017 відповідно до ст.77 ГПК України.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача у засіданні суду 12.12.2017 подав відзив на позовну заяву, в якому вказує, що позивачем не доведено суду в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку відповідача, стверджує, що позивачем обрано невірний спосіб захисту.

В судовому засіданні 12.12.2017 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

25 жовтня 2016 року між ПАТ «Приватбанк» (кредитор, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Коуч Прайм» з використанням електронно-цифрового підпису був укладений договір поруки № К5OS184/П, предметом якого є надання поручителем поруки перед кредитором за виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за договором про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної картки від 23.09.2010 № К5OS184 (далі-кредитний договір-1), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 1; та за договором про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної картки від 23.09.2010 № К5OS185 (далі-кредитний договір-2), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 2.

За умовами п.2 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

У випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору (п. 4 договору поруки).

За п. 8 договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Позивач вказує, що ТОВ «Коуч Прайм», як поручителем було здійснено погашення за боржника - ОСОБА_3 за кредитними договорами суми боргу перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»в розмірі 654 857 061,76 гривень (платіжне доручення № 619 від 25.10.2016 р. та платіжне доручення № 620 від 25.10.2016 року), тобто виконав умови договору поруки у повному обсязі, у зв'язку з чим, на думку позивача, до нього перейшли всі права кредитора за кредитним договором. Посилаючись на умови п.8 договору поруки зазначає, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не визнає факт погашення ТОВ «Коуч Прайм» боргу та факт переходу до поручителя права вимоги за кредитними договорами, таке невизнання вбачається із невчинення відповідачем 1 дій, передбачених ч. 1 ст. 556 ЦК України, що свідчили би про визнання ним боргу перед ТОВ «Коуч Прайм».

У розумінні ст. 553 Цивільного кодексу України порукою є правовідношення, в якому поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Встановлюється порука виключно у договірному порядку.

Згідно зі ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналогічне положення викладене сторонами у п.4 договору поруки № К5OS184/П від 25.10.2016.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Таким чином, сутність поруки як одного із видів забезпечення зобов'язання полягає в тому, що кредитор в особі поручителя отримує додаткового боржника, до якого може пред'явити вимогу у обсязі всіх невиконаних боржником зобов'язань.

Оскільки порука є договірним зобов'язанням, стосовно якого передбачено обов'язкове дотримання письмової форми (ч. 1 ст. 547 ЦК України), моментом укладення такого договору є досягнення згоди з усіх істотних умов, внаслідок якого у сторін виникають взаємні права та обов'язки.

Виконання поручителем свого обов'язку перед кредитором за боржника наділяє його правами вимоги до останнього. Дане право є майновим правом, яке може бути захищено способами, визначеними ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України, одними з яких є визнання права та визнання відсутності права.

Визнання права, як і визнання відсутності права, є способами захисту, які застосовують у випадку спору між суб'єктами цивільного права з приводу наявності чи відсутності правовідносин між сторонами правовідносин і, відповідно, з приводу відсутності цивільного права та цивільного обов'язку.

Право особи на захист своїх цивільних прав та інтересів забезпечено законом (ст. 15 ЦК України), способи якого (ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України) не є вичерпними. Водночас, відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (Право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, мають бути вичерпані лише ті засоби правового захисту, які є ефективними.

Таким чином, результатом застосування таких способів захисту права як визнання права чи визнання відсутності права є отримання того матеріально-правового ефекту, який сторона переслідувала при укладенні цивільно-правового договору та вчиненні дій щодо його виконання.

Водночас, задоволення кредиторських вимог у випадку набуття поручителем такого статусу (ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України) здійснюється шляхом примусового виконання обов'язку у натурі, а не шляхом визнання права чи визнання відсутності права. Дане свідчить про неефективність обраного позивачем способу правового захисту, адже вирішення спору не призводить до будь-якого відновлення прав позивача.

Вказані дії позивача не узгоджуються з принципом правової певності та суперечать завданням суду, оскільки в даному випадку фактично предметом позову є встановлення доказів, а не спір про права цивільні.

Крім того, умовами п.5 договору поруки визначено, що у випадку невиконання боржником обов'язку з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитних договорів, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання.

При цьому, доказів звернення банком до поручителя із відповідною письмовою вимогою про порушення ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором-1 та кредитним договором-2, суду не надано.

Також позивачем не надано докази невизнання банком факту погашення ТОВ «Коуч Прайм» боргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

Отже, необхідною умовою для звернення до суду із відповідним позовом є порушення прав та охоронюваних законом інтересів особи - позивача у справі.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем належними засобами доказування не доведено суду порушення з боку відповідачів законних та охоронюваних інтересів позивача.

Крім цього, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про визнання права вимоги у позивача та визнання відсутнім права вимоги у відповідача можуть бути предметом дослідження та доказування в разі виникнення спору між кредитором та боржником про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Сам по собі факт невиконання боржником вимоги кредитора про сплату заборгованості не є беззаперечним доказом невизнання або оспорення боржником існування у кредитора відповідного права вимоги (оскільки таке невиконання може бути зумовлено не лише наявністю заперечень щодо факту існування заборгованості, а й зокрема, відсутністю у боржника грошових коштів, наявністю форс-мажорних обставин тощо).

За таких обставин, оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю «Коуч Прайм» належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України факту порушення або невизнання відповідачами його прав або охоронюваних законом інтересів не доведено, вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.12.2017

Суддя О.М.Ярмак