КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2017 р. Справа№ 911/2354/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Мартюк А.І.

Дідиченко М.А.

при секретарі Волуйко Т.В.

за участю представники сторін:

від позивача: Голець Г.В. за довіреністю №14-21 від 10.02.2017;

від відповідача: Соловйов К.К. за довіреністю №1-113 від 01.09.2016;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем"

на рішення Господарського суду Київської області від 18.10.2017

у справі №911/2354/17 (суддя Янюк О.С.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем" Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз", м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області

про визнання договору укладеним

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем" ПАТ "НАК "Нафтогаз Україна" (далі - позивач, Філія "ЦМГС") звернулось до Господарського суду Київської області із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" (далі - відповідач, ПАТ "Київоблгаз") про визнання укладеним договору на експлуатацію газорозподільної системи та її об'єктів в редакції, яка додана до позовної заяви.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПАТ "Київоблгаз" здійснює ліцензійну діяльність з розподілу природного газу на об'єктах газопостачання, які на праві власності належать Публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна", без належних на те правових підстав, оскільки відповідач в порушення вимог законодавства, не підписано примірник договору від №06.06.2017 №50/12/01/17 на експлуатацію газорозподільної системи та її об'єктів.

Рішенням Господарського суду Київської області від 18.10.2017 у справі №911/2354/17 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем" звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято при неправильному застосуванні норм матеріального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідач продовжує здійснювати ліцензійну діяльність з розподілу природного газу на спірних об'єктах газопостачання без належних на те правових підстав, питання узгодження ціни відповідач повинен був вирішувати на стадії укладання договору, ціна визначена за аналогією з положеннями типового договору (Постанова КМУ від 21.02.2017 №95).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2017 (колегія суддів у складі головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Мартюк А.І., Дідиченко М.А.) апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 11.12.2017.

11.12.2017 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечив проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Між позивачем - Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" (далі - НАК "Нафтогаз України"), як довірителем, та Відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" (в подальшому перейменоване на Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз"), як повіреним, протягом 2003 - 2009 років було укладено ряд договорів доручення, відповідно до умов яких, відповідач бере на себе зобов'язання від імені та за рахунок НАК "Нафтогаз України" виконувати функції замовника по будівництву підвідного газопроводу, та ввести їх в експлуатацію згідно з діючими будівельними нормам на території с. Ленди, яке входить до складу територіальної громади м. Обухів Київської області; с. Мотижин Макарівського району Київської області; Місії соціальної допомоги дітям у смт Пісківка Бородянського району Київської області; загальноосвітньої школи та лікарні в с. Озерне Білоцерківсього району Київської області; вул. Лісової та Дачної в с. Займище Бориспільського району Київської області; с.Літочки, Гребельки, Опанасів, хутір Зоря Броварського району Київської області; с.Михайлівка- Рубежівка Києво-Святошинського району Київської області (а.с. 41-42, 46-47, 57-58, 64-65, 75-76, 86-87, 95-96; 123-124). Крім того, із змісту зазначених договорів вбачається, що ПАТ "Київоблгаз" після виконання доручення, зобов'язаний без зволікання передавати НАК "Нафтогаз України" об'єкт газопостачання, а також, усе виконане та одержане ПАТ "Київоблгаз" згідно умов зазначених договорів є власністю НАК "Нафтогаз України".

Як вказує позивач, рішенням правління НАК "Нафтогаз України" від 12.05.2016 на Філію "ЦМГС" покладено здійснення функцій із забезпечення ефективного користування, експлуатації та контролю за майном (об'єктами) газорозподільних систем як тих, що належать державі та передані НАК "Нафтогаз України" у користування та тих, що належать компанії та обліковуються на її балансі.

На виконання зазначеного рішення, Філією "ЦМГС" розроблений та направлений супровідним листом від 06.06.2017 №50/12710 ПАТ "Київоблгаз" проект договору на експлуатацію газорозподільної системи та її об'єктів, які в свою чергу належать НАК "Нафтогаз України", від 06.06.2017 №50/12/01/17 в двох примірниках з метою його укладення.

Відповідач розглянувши лист позивача, відхилив пропозицію щодо підписання вищевказаного договору, мотивуючи тим, що останній не відповідає Кодексу ГРС, а саме - викладений не у формі визначеній у додатку 3 до цього Кодексу.

Оскільки, сторони не дійшли згоди в позасудовому порядку щодо умов договору, Філія "ЦМГС" звернулася з відповідним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що договір, який є обов'язковим до укладення є примірним, тому твердження позивача про те, що сторони можуть визначати зміст такого договору на основі вільного волевиявлення є помилковим.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, однак не може в повній мірі погодитись з мотивами оскаржуваного рішення, з огляду на наступне.

Статтею ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ч.1 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальний порядок укладання господарських договорів передбачений ст.181 ГК України.

Згідно вимог ч. 2 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором (ч.ч. 2,4 ст. 181 ГК України).

Частиною 1 ст. 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтями 6, 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем надіслано відповідачу договір на експлуатацію газорозподільних систем та їх об'єктів з метою його укладення, проте відповідачем відхилено зазначену пропозицію. Крім того, відповідачем не складено протокол розбіжностей та не направлено його позивачу

Відповідно до ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Частинами 3, 6 ст. 179 ГК України визначено, що укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання, органів державної влади чи органів місцевого самоврядування.

Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу, визначає Закон України "Про ринок природного газу".

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України "Про ринок природного газу", права та обов'язки оператора газорозподільної системи визначаються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, кодексом газотранспортної системи, кодексом газорозподільних систем, а також договором розподілу природного газу.

Так, на виконання вищезазначеного закону був розроблений Кодекс газорозподільних систем, який затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494 (далі - Кодекс ГРС).

Відповідно до п. 1 глави 1 розділу III Кодексу ГРС експлуатацію газорозподільних систем здійснюють виключно Оператори ГРМ. Оператор газорозподільної системи - суб'єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Пунктом 2 цієї ж глави цього ж розділу Кодексу ГРС передбачено, що власники газової мережі, яка згідно з розділом II цього Кодексу кваліфікується як газорозподільна система (крім газорозподільної системи, що відноситься до державного майна), що не є Операторами ГРМ, та Оператор ГРМ, до мереж якого підключені належні власникам газорозподільні системи (або на території ліцензованої діяльності якого знаходяться споживачі, підключені до цих газорозподільних систем), зобов'язані укласти договір про експлуатацію таких газорозподільних систем, або договір господарського відання чи користування з передачею газорозподільних систем на баланс Оператору ГРМ, або оформити передачу належних власникам газорозподільних систем у власність зазначеному Оператору ГРМ (у тому числі шляхом купівлі-продажу).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з урахуванням вищевикладеного, ПАТ "Нафтогаз України" є власником відповідних об'єктів газопостачання (власник), а ПАТ "Київоблгаз" - є оператором газорозподільних систем (оператор).

Договори експлуатації, господарського відання та користування укладаються за формами, визначеними у додатках 3-5 цього Кодексу (крім газових мереж, що є державним майном).

Відповідно до ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом; інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Проаналізувавши умови спірного проекту договору, положення Кодексу ГРС та наведені норми ГК України, колегія суддів приходить до висновку, що спірний договір на експлуатацію складових ГРС, визнання укладеним якого є предметом спору по даній справі, не базується на державному замовленні, не є обов'язковим для укладання в силу прямої норми закону, жодних попередніх домовленостей щодо укладення спірного договору сторони не заключали, тому відсутні законні підстави зобов'язувати відповідача укласти вказаний договір або визнавати його укладеним.

Крім цього, зазначений в додатку №3 до Кодексу ГРС договір на експлуатацію складових газорозподільної системи не визначений як типовий або примірний, також вказаним Кодексом не встановлено обов'язковість дотримання його форми, отже можна зробити висновок про відсутність заборони на укладення між позивачем та відповідачем, за умови взаємного узгодження всіх істотних умов, як договору на експлуатацію, так і договорів на господарське відання або користування складовими газорозподільних систем, що свідчить про необов'язковість спірного договору до укладення.

Частиною 3 ст. 180 ГК України встановлено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 189 ГК України ціна є істотною умовою договору, отже в будь-якому випадку має бути погоджена сторонами.

У відповідності до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з приписами частини першої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вільні ціни встановлюються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, ціни, які застосовуються під час використання об'єктів газорозподільних систем, не відносяться до регульованих та встановлюються за домовленістю сторін.

В обґрунтування визначеної у спірному проекті договору ціни позивач посилався на забезпечення енергетичної безпеки держави та стратегічне значення об'єктів, які позивач має намір передати в експлуатацію відповідачу, а тому, з врахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 р. №95, визначив річну плату за експлуатацію майна, яку відповідач повинен сплатити позивачу, в розмірі 10% від балансової вартості такого майна.

Однак, правовідносини з експлуатації складових газорозподільних систем детально врегульовані нормами Кодексу ГРС з додатками, що затверджений НКРЕКП в межах компетенції, а тому не потребують регулювання правовими нормами, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини.

Крім цього, зазначеною постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2017 р. №95 врегульовані питання використання газорозподільних систем або їх складовими, власником яких є держава, а також затверджено Типовий договір оренди газорозподільних систем або їх складових, а також Примірний договір експлуатації газорозподільних систем або їх складових. Таким чином, зазначеною постановою врегульовано правовідносини з іншим суб'єктним та об'єктним складом, а тому посилання на зазначену постанову як на підставу та обґрунтування визначення ціни запропонованого до підписання договору є безпідставним.

У матеріалах справи також відсутні докази, які підтверджують обґрунтованість ціни договору, що унеможливлює здійснення оцінки її правомірності.

Таким чином, відповідно до ч.8 ст. 181 ГК України, оскільки сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов спірний договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся), а позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), підписана від імені України 9 листопада 1995 року, Перший Протокол, протоколи №4 і №7 до Конвенції, підписані від імені України 19 грудня 1996 року та Протоколи №2 і №11 до Конвенції, підписані від імені України 9 листопада 1995 року у м. Страсбурзі із застереженнями.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Бруманеску проти Румунії" дійшов висновку про те, що принцип правової визначеності є одним із фундаментальних аспектів верховенства права, і для того, щоб судове рішення відповідало вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно, щоб воно було розумно передбачуваним. Отже, забезпечення єдності судової практики є нічим іншим, як реалізацією принципу правової визначеності.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Редакція газети "Правоє дело" та Штекель проти України" зазначено, що в рішенні національного суду є можливим посилання на рішення українських судів, у яких останні схильні до відповідного тлумачення законодавчих положень, котрими врегульовані подібні відносини, або в яких був загальний підхід у таких справах (п.56), та, що відповідне тлумачення або загальних підхід національних судів у таких справах має впливати на прийняття рішення в подібних відносинах.

Колегією суддів, з огляду на зазначену практику Європейського суду з прав людини, при розгляді даної справи враховані правові позиції Вищого господарського суду України за результатами касаційного перегляду судових рішень зі спорів щодо укладення договорів експлуатації газотранспортної системи, зокрема постанова від 09.02.2016 у справі №915/2176/14, у якій суд зазначив про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з тим, що визнання укладеним спірного договору, обов'язковість укладення якого не передбачена законом, суперечить загальним засадам цивільного законодавства про свободу договору та не ґрунтується на вимогах законодавства.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до абз. 6 п.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що місцевим господарським судом було правильно відмовлено у задоволенні позову, а тому підстав для скасування його рішення не вбачається і апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Київської області від 18.10.2017 у справі № 911/2354/17 - без змін.

2. Матеріали справи № 911/2354/17 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді А.І. Мартюк

М.А. Дідиченко