ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року Справа № 5015/3543/11

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Вовк І.В. (головуючий, доповідач),

Грек Б.М.,

Могил С.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29.08.2017 року у справі № 5015/3543/11 за позовом прокурора Шевченківського району міста Львова в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до дочірнього підприємства "Санаторій "Львів" приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", обласного комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", треті особи: Брюховицька селищна рада, Федерація професійних спілок України, Державна податкова інспекція у Шевченківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області, про визнання недійсним реєстраційного посвідчення, скасування державної реєстрації права власності на цілісний майновий комплекс, визнання за державою права власності на майновий комплекс та повернення його за актом приймання-передачі,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2011 року прокурор Шевченківського району м. Львова звернувся до господарського суду Львівської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України з позовною заявою до відповідачів про визнання недійсним реєстраційного посвідчення на цілісний майновий комплекс "Санаторій "Львів" від 14.08.2001 року та скасування державної реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно.

Позов обгрунтовано тим, що спірне майно є державним і передавалося профспілковим організаціям лише у відання, тому реєстрація права власності на майно за Закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", на думку прокурора, відбулась без достатніх правових підстав.

До початку розгляду справи по суті прокурор уточнив позовні вимоги та просив доповнити позов вимогою про визнання за Державою Україна в особі Фонду державного майна України права власності на майновий комплекс санаторію "Львів", який розташований за адресою: м. Львів-Брюховичі, вулиця Курортна, 8 та зобов'язання дочірнього підприємства "Санаторій "Львів" закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" повернути спірний майновий комплекс за актом приймання-передачі у розпорядження держави в особі Фонду державного майна України.

Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.

Рішенням господарського суду Львівської області від 26.10.2011 року позов задоволено та визнано за державою Україна в особі ФДМУ право власності на майновий комплекс санаторію "Львів", який розташований за адресою: м. Львів-Брюховичі, вулиця Курортна, 8; зобов'язано ДП "Санаторій "Львів" повернути спірний майновий комплекс за актом приймання-передачі в розпорядження держави в особі ФДМУ.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16.12.2013 року зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 24.04.2014 року згадані рішення і постанову попередніх судових інстанцій скасовано, а справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Рішенням господарського суду Львівської області від 19.11.2014 року, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.04.2015 року, позов задоволено частково та визнано недійсним реєстраційне посвідчення на спірний майновий комплекс від 14.08.2001 року, видане Прикарпатському дочірньому підприємству закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", правонаступником якого є ДП "Санаторій "Львів"; визнано за державою право власності на спірний майновий комплекс; зобов'язано ДП "Санаторій "Львів" повернути за актом приймання-передачі спірний майновий комплекс ФДМУ як розпоряднику майна, що є загальнодержавною власністю; припинено провадження у справі в частині позовних вимог про зобов'язання КП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" скасувати державну реєстрацію права власності на спірний майновий комплекс у реєстровій книзі №1 КП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" за реєстровим номером 52 та в Єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно; стягнуто з ДП "Санаторій "Львів" у доход державного бюджету України 3349,5 грн. судового збору; стягнуто з ПАТ "Укрпрофоздоровниця" у доход державного бюджету України 913,5 грн. судового збору.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.07.2015 року зазначені рішення і постанову попередніх судових інстанцій скасовано, а справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Рішенням господарського суду Львівської області від 16.12.2015 року позов задоволено частково та визнано недійсним реєстраційне посвідчення від 14.08.2001 року; визнано за державою право власності на спірний майновий комплекс; зобов'язано ДП "Санаторій "Львів" повернути за актом приймання-передачі спірний майновий комплекс ФДМУ як розпоряднику майна, що є загальнодержавною власністю; припинено провадження у справі в частині позовних вимог про зобов'язання КП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" скасувати державну реєстрацію права власності на спірний майновий комплекс у реєстровій книзі №1 КП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" за реєстровим номером 52 та в Єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно; стягнуто з ДП "Санаторій "Львів" у доход державного бюджету України 3 349,50 грн. судового збору; стягнуто з ПАТ "Укрпрофоздоровниця" у доход державного бюджету України 913,50 грн. судового збору.

Постановою Львівського апеляційного господарського від 04.07.2016 року скасовано рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позову про визнання за державою права власності на спірний майновий комплекс; зобов'язання ДП "Санаторій "Львів" повернути за актом приймання-передачі спірний майновий комплекс ФДМУ як розпоряднику майна, що є загальнодержавною власністю; у цій частині прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено; в решті рішення місцевого господарського суду залишено без змін; стягнуто з ФДМУ на користь ДП "Санаторій "Львів" 187 грн. державного мита.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.02.2017 року зазначені рішення і постанову попередніх судових інстанцій скасовано, а справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Останнім рішенням господарського суду Львівської області від 16.05.2017 року (суддя Горецька З.В.) у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним реєстраційного посвідчення, визнання за державою права власності на майновий комплекс та повернення за актом прийому-передачі Фонду державного майна України відмовлено; провадження у справі в частині позовних вимог про зобов'язання КП Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" скасувати державну реєстрацію права власності на спірний майновий комплекс у реєстровій книзі №1 КП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" за реєстровим номером 52 та в Єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно припинено.

Постановою Львівського апеляційного господарського від 29.08.2017 року (судді: Кравчук Н.М., Матущак О.І., Мирутенко О.Л.) зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі прокурор вважає, що судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, і тому просить прийняті ними рішення скасувати та позов задовольнити.

У відзиві на касаційну скаргу ПрАТ ЛОЗП України "Укрпрофоздоровниця" вважає, що постанова апеляційного господарського суду є законною та просить залишити її без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Відзиви на касаційну скаргу від інших сторін та третіх осіб до суду не надходили.

Заслухавши пояснення прокурора, представників позивача, відповідачів ДП "Санаторій "Львів", ПрАТ ЛОЗП України "Укрпрофоздоровниця" та третьої особи Федерації професійних спілок України, дослідивши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, перевіривши матеріали справи та прийняті в ній судові рішення, суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, що Постановою №606 Міністерство охорони здоров'я УРСР зобов'язано передати до 01.05.1960 року у відання Українській республіканській Раді профспілок всі діючі госпрозрахункові санаторії, в тому числі будинок відпочинку "Брюховичі".

Постановою президії Ради Федерації незалежних професійних спілок України від 22.11.1991 року № П-ІІ-І на базі санаторно-курортних закладів, підприємств, об'єднань та установ профспілок України створено акціонерне товариство лікувально-оздоровчих установ профспілок України "Укрпрофоздоровниця".

За актом приймання-передачі від 24.01.1992 року та долученим до нього переліком Федерація незалежних профспілок України передала акціонерному товариству лікувально-оздоровчих установ профспілок України "Укрпрофоздоровниця" майно санаторію "Львів", смт Брюховичі, Львівська обл., вул. Курортна, 8.

Наказом від 15.03.2000 року №28 "Про створення філій Прикарпатського дочірнього підприємства ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" створено та затверджено Положення про філію Прикарпатського дочірнього підприємства ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" - "Санаторій "Львів". Цим же наказом затверджено перелік будівель та споруд санаторію "Львів", що підлягають державній реєстрації і знаходяться за адресою: м. Львів, смт Брюховичі, вулиця Курортна, 8.

На підставі зазначеного наказу КП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" видано реєстраційне посвідчення від 14.08.2001 року, яким засвідчено право власності на цілісний майновий комплекс санаторію "Львів" за Прикарпатським дочірнім підприємством закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця".

Рішенням загальних зборів ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" від 22.01.2003 року (протокол №3) "Про зміни організаційно-правової структури ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" створено ДП "Санаторій "Львів" та затверджено його статут, який зареєстровано 21.02.2003 року (реєстровий №18941), відповідно до положень якого ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" є засновником та власником майна названого підприємства, а ДП "Санаторій "Львів" є правонаступником Прикарпатського дочірнього підприємства ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" стосовно цивільно-правових відносин, що виникли в результаті діяльності філії "Санаторій "Львів".

27.03.2008 року за ПАТ "Укрпрофоздоровниця" Брюховецькою селищною радою оформлено свідоцтва про право власності на окремі будинки і споруди, що знаходяться за адресою: м.Львів, смт Брюховичі, вул. Курортна, 8.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.09.2011 року №2а-8811/11/1370, яка набрала законної сили, адміністративний позов задоволено повністю; визнано протиправними дії КП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" щодо державної реєстрації за Прикарпатським ДП ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" права власності на спірне майновий комплекс; КП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" зобов'язано скасувати державну реєстрацію права власності на спірний майновий комплекс у реєстровій книзі №1 КП"Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" за реєстровим номером 52.

Предметом даного судового розгляду є вимоги прокурора в інтересах держави про визнання недійсним реєстраційного посвідчення на цілісний майновий комплекс, скасування державної реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно та визнання за державою права власності на нього і зобов'язання повернути це майно за актом приймання-передачі у розпорядження держави в зв'язку з безпідставністю передачі цих об'єктів нерухомості у власність ДП "Санаторій Львів".

Висновок судів попередніх інстанцій про відмову в позові про визнання недійсним реєстраційного посвідчення, визнання за державою права державної власності на нерухоме майно та повернення його за актом приймання-передачі мотивовано тим, що спірні об'єкти нерухомості є державною власністю, тому Брюховицька сільська рада не мала законних підстав і повноважень для передачі цих об'єктів у власність ДП "Санаторій Львів", однак наявні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності до цих вимог за недоведеності Фондом державного майна України поважних причин її пропуску.

При цьому, з огляду на прийняту Львівським окружним адміністративним судом постанову від 15.09.2011 року у справі №2а-8811/11/1370 та з урахуванням припинення ведення єдиного реєстру прав власності на нерухоме майно, і скасування постановою Вищого господарського суду України від 14.02.2017 року рішення господарського суду Львівської області від 16.12.2015 року і постанови Львівського апеляційного господарського суду від 04.07.2016 року, суди дійшли висновку про необхідність припинення провадження у справі в частині позовної вимоги про зобов'язання КП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" скасувати державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно у реєстровій книзі №1 КП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" за реєстровим номером 52 та в Єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно, на підставі частини першої статті 80 ГПК України.

Майно, передане до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофоздорвниця", а згодом - до статутного фонду ДП "Санаторій "Львів", перебувало у віданні профспілок.

Постановою Верховної Ради України від 10.04.1992 року № 2268-ХІІ "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" передбачено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, тимчасово передані ФДМУ.

За змістом постанови Верховної Ради України від 04.02.1994 року №3943-ХІІ "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР від 29.11.1990 року №506-ХІІ "Про захист суверенних прав власності Української РСР" на території республіки введено мораторій на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Згідно з пунктом 1 Тимчасового положення про ФДМУ, затвердженого постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин), ФДМУ здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна та виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю. За правилами ст. 4, ч. 1 ст. 7 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" ФДМУ є суб'єктом управління об'єктами державної власності та здійснює відповідно до законодавства право розпорядження майном, що перебуває на балансі громадських організацій колишнього Союзу РСР, яке має статус державного.

Зі змісту наведених положень законодавства вбачається, що передача майнових комплексів у відання Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої, після розпаду Союзу РСР, стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому Федерація професійних спілок України, жодним чином не мала наслідком зміну форми власності переданого майна, яке так і залишилося державним.

Таким чином, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що оскільки правові підстави для розпорядження Федерацією профспілок України майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР (продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб) відсутні, спірні об'єкти нерухомості є державною власністю, тому Брюховицька сільська рада не мала законних підстав і повноважень для передачі цих об'єктів у власність ДП "Санаторій Львів".

Разом з цим, положеннями статті 15 ЦК закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 ЦК передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

За змістом положень статті 2 ГПК господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до положень частин другої, четвертої статті 29 ГПК (у редакції, чинній на час звернення прокурора з відповідним позовом) у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Строк, у межах якого пред'являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) ЦК визначено як позовна давність (стаття 256 ЦК).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК), перебіг якої, відповідно до частини першої статті 261 ЦК, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні за змістом норми матеріального права містилися і в Цивільному кодексі Української РСР (статті 71, 76), за винятком положення, закріпленого у статті 267 ЦК, про застосування позовної давності лише за заявою сторони.

Отже, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, в особі ФДМУ, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України, зокрема: від 27 травня 2014 року у справі № 3-23гс14, від 25 березня 2015 року у справі № 3-21гс15.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач в 1997 році звертався з позовом до Акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця" про визнання недійсними установчих документів з тих підстав, що до статутного фонду відповідача було передано основні фонди і оборотні кошти санаторно-курортних закладів, що є державною власністю, а також складав в 1996 році Перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 року знаходилися у віданні Федерації незалежних профспілок України (колишньої Української республіканської ради профспілок). До зазначеного Переліку було включено будинок відпочинку "Брюховичі", розташований у с.Брюховичі Львівської області. Отже, наявні як об'єктивні, так і суб'єктивні обставини, які підтверджують обізнаність позивача про порушення його права власності на спірне майно з 1996 року.

Незважаючи на це та всупереч своєму обов'язку з управління державним майном, станом на час подання прокурором позову, ФДМУ не вжив заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі.

Водночас, суди попередніх інстанцій зробили обгрунтований висновок про те, що при зверненні до суду з позовом в інтересах держави в особі ФДМУ прокурор не заявляв клопотання про поновлення строку позовної давності, та ФДМУ, набувши статусу позивача, питання про поновлення строку позовної давності не порушував, а також не надав доказів поважності причин пропуску звернення до суду.

Ст. 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з наведеного, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові в частині визнання недійсним реєстраційного посвідчення, визнання за державою права власності на нерухоме майно та повернення його за актом приймання-передачі з підстав пропуску строку позовної давності та правильно застосували ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів.

Таким чином, оскаржені судові рішення є законними й обґрунтованими, і тому підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.

З огляду наведеного та керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29.08.2017 року - без змін.

Головуючий суддя І.Вовк

Судді Б.Грек

С.Могил