РІШЕННЯ

14 грудня 2017 року Справа № 913/857/17

Провадження №19/913/857/17

За позовом Комунального підприємства "Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства" Рубіжанської міської ради, м.Рубіжне Луганської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання", м.Луганськ

про зобов'язання вчинити певні дії

Суддя Господарського суду Луганської області Косенко Т.В.

Секретар судового засідання - Сокрута Н.М.

У засіданні брали участь:

від позивача - Пономарьов Б.Ю., представник за довіреністю №20/2381 від 12.05.2017;

від відповідача - Мордак І.С. - представник за довіреністю №153 від 03.07.2017.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства" Рубіжанської міської ради звернулося до Господарського суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" про зобов'язання підписати акт звірки взаємних розрахунків.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 30.10.2017 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 13.11.2017.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 13.11.2017 розгляд справи відкладений на 27.11.2017.

Відповідач відзивом б/н від 27.11.2017 вимоги позову відхилив, посилаючись на те, що для обов'язкового виконання стороною обов'язку підписання акту звірення взаємних розрахунків, вказаний обов'язок повинен бути прямо передбачений нормами чинного законодавства України або безпосередньо договором, який укладається між сторонами у певних правовідносинах. Акт звірки розрахунків як зведений обліковий документ не належить до первинних документів бухгалтерської звітності. Він по суті є документом, який містить зведені відомості про бухгалтерський облік здійснених операцій на підприємствах, проте не може вважатися належним доказом проведення цих операцій і наявності заборгованості у суб'єкта господарської діяльності. Також відповідач зазначив, що правовідносини щодо постачання електричної енергії врегульовані сторонами у договорі про постачання електричної енергії №71 від 01.03.2013 та договорі про постачання електричної енергії №21 від 01.03.2013 і вказані договори не містять в собі жодних умов щодо обов'язку при виконанні умов договору підписувати будь-які акти звірення розрахунків. Також у наданому акті звірення позивач вказує на необхідність проведення звірення розрахунків за рішеннями Господарського суду Луганської області у справах №9/148/2011, №17/196/2011, №9/5014/2215/2012, №913/2198/13, №913/273/14, №913/412/2015, №19/102, №14/373, №29/60/2011, №29/134/2011, №9/219/2011, №3/5014/2033/2012, №913/2199/13 щодо заборгованості по оплаті пені, 3% річних, інфляційних втрат та витрат по сплаті судового збору, але заборгованість за вказаними рішеннями суду відсутні, оскільки рішення фактично виконані у примусовому порядку. Крім того у справах №9/219/2011, №17/196/2011, №29/60/2011, №3/5014/2033/2012 рішення суду фактично виконані на користь ТОВ "Луганськобленерго", яке у вказаних справах є правонаступником ТОВ "Луганське енергетичне об'єднання". Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" не містить обов'язку енергопостачальника підписувати акт звірення взаєморозрахунків та не визначає конкретної форми такого акту звірення. Відповідач також зазначив, що між сторонами майже щомісячно підписуються акти звірки взаєморозрахунків, які позивач може використовувати у своїй діяльності, в тому числі реалізуючи право, яке передбачене Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії"; що процесуальним законодавством не передбачено такого способу захисту порушеного права як зобов'язання підписати акт звірення розрахунків.

Згідно ч.3 ст.77 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 27.11.2017 була оголошена перерва до 05.12.2017.

Позивач у запереченнях №20/6949 від 04.12.2017 зазначив, що Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" передбачено, що для включення до реєстру підприємства централізованого водопостачання і водовідведення, теплопостачальні і теплогенеруючі організації подають центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, заяву, до якої додаються, зокрема, копії актів звіряння взаєморозрахунків; що право на реструктуризацію кредиторської заборгованості за спожиту електричну енергію станом на 01.07.2016 може бути реалізоване позивачем лише за умови підписання відповідачем відповідного акту звіряння.

Згідно ч.3 ст.77 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 05.12.2017 була оголошена перерва до 14.12.2017.

Відповідач у письмових поясненнях б/н від 14.12.2017 просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначив, що позивачем не надано доказів порушення відповідачем права на включення до реєстру, передбаченого Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплорегенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» №1730 від 03.11.2016 (а саме не надав доказів відмови центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово - комунального господарства у включенні до реєстру саме з підстав вказаних позивачем у позові). Нормами чинного законодавства не передбачено такого способу захисту права, як зобов'язання підписати акт звірки взаємних розрахунків.

У судовому засіданні 14.12.2017 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд зазначає наступне.

Преамбулою Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 №1730-VIII (далі - Закон №1730) передбачено, що цей Закон визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Позивач у справі - Комунальне підприємство "Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Рубіжанської міської ради, створено з метою ведення господарської діяльності і якнайповнішого задоволення потреб населення, підприємств і організацій в послугах з постачання водою і водовідведення, гарантованого забезпечення населення якісною і безпечною для здоров'я людини питною водою, для розвитку інфраструктури міста (п.4.1 розділу 4 Статуту).

Видами діяльності позивача відповідно до п.4.2 статуту, зокрема, є забір, очищення та постачання води; каналізація, відведення й очищення стічних вод.

Таким чином Комунальне підприємство "Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Рубіжанської міської ради відноситься до підприємств централізованого водопостачання та водовідведення.

Відповідно до ст.2 Закону №1730 дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Статтею 3 Закону №1730 передбачено порядок участі у процедурі врегулювання заборгованості, зокрема, для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства (ч.1 ст.3). Для включення до реєстру підприємства централізованого водопостачання і водовідведення, теплопостачальні і теплогенеруючі організації подають центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, заяву, до якої додаються: копії установчих документів; копії наявних ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності; копії балансу підприємства (організації) та звіту про фінансові результати і дебіторську та кредиторську заборгованості станом на 1 липня 2016 року (розрахункова дата) та за останній звітний період; довідка, складена підприємством (організацією) у довільній формі, про обсяги та структуру дебіторської та кредиторської заборгованостей із зазначенням кредиторів, дебіторів, величини і видів заборгованості станом на розрахункову дату та за останній звітний період; копії актів звіряння взаєморозрахунків; розрахунки обсягів заборгованості з різниці в тарифах та копії протоколів територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах (ця норма не поширюється на теплогенеруючі підприємства, що не постачають теплову енергію населенню) (ч.2 ст.3).

Як зазначено позивачем та не оспорюється відповідачем, між сторонами укладені договори №71-2 від 01.03.2013 та №21-2 від 01.03.2013 на постачання електричної енергії. За даними позивача станом на 31.12.2016 його заборгованість перед відповідачем складає 12 922 897 грн 30 коп., в.ч. заборгованість за активну електроенергію складає 6 426 296 грн 22 коп., заборгованість з пені, інфляційних нарахувань, 3% річних складає 6 135 652 грн 20 коп., заборгованість з судового збору - 360948 грн 88 коп.

Також позивач вказав, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості ним 08.06.2017 та 16.06.2017 були складені акти звірення взаєморозрахунків та направлено супровідними листами на адресу відповідача.

Частиною 1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Акти звіряння взаєморозрахунків в розумінні приписів Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є зведеними обліковими документам, які відображають лише загальну суму заборгованості на певну дату та фіксують стан розрахунків між сторонами. Акт звірки - це документ, за яким бухгалтери підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій.

Суд зазначає, що фактичному підписанню акту звірення розрахунків по конкретному договору/договорам передує проведення бухгалтеріями двох суб'єктів господарювання дій щодо з'ясування наявності зобов'язань/зобов'язання на підставі первинних документів (актів виконаних робіт, наданих послуг, видаткових накладних, тощо), врахування факту проведених оплат. Також при проведенні звірення підлягає з'ясуванню питання чи настав строк сплати коштів за кожним із договорів (скажімо, минув строк оплати за укладеним договором чи настала обставина, від якої слід відлічувати строк оплати за договором).

З доданого позивачем до матеріалів справи акту звіряння заборгованості вбачається, що при його складанні вказані обставини враховані не були. В акті не зазначено ким проводилось звірення розрахунків та не вказана дата його складання, він підписаний тільки керівником Комунального підприємства "Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства" Рубіжанської міської ради, хоча вказано і головного бухгалтера ОСОБА_3

Суд зауважує, що приписи Закону №1730 не містять обов'язку Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання", яке є енергопостачальником позивача, підписувати акт звірення взаєморозрахунків та не визначає конкретної форми такого акту звірення. Відповідачем також не доведено наявність обов'язку щодо проведення звірення розрахунків та складання за результатами такого проведення акту звірення на підставі укладених між сторонами договорів.

Суд відзначає, що між сторонами періодично проводиться звірення розрахунків за укладеними договорами (а.с.49-55), в т.ч. і за договором №16 від 01.03.2013, який укладений між Комунальним підприємством "Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства" Рубіжанської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання", та який не зазначений позивачем в наданому до матеріалів справи акті звірення розрахунків.

Відповідно до ч.1 ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами ч.2 ст.34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем в порушення вказаних приписів не доведено неможливість подання вказаних актів звірення для участі у процедурі врегулювання заборгованості, передбаченої Законом №1730, та включення до відповідного реєстру.

Відносно посилань відповідача на відсутність заборгованості за рішеннями Господарського суду Луганської області №9/148/2011, №17/196/2011, №9/5014/2215/2012, №913/2198/13, №913/273/14, №913/412/2015, №19/102, №14/373, №29/60/2011, №29/134/2011, №9/219/2011, №3/5014/2033/2012, №913/2199/13 суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.5 Закону №1730 передбачено, що реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31 грудня 2016 року.

Як вбачається з наданих позивачем постанов про закінчення виконавчого провадження (а.с.41-48) вони винесені після 31.12.2016, з огляду на що вказані доводи судом відхиляються.

Щодо обраного позивачем способу захисту суд зазначає наступне.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст.20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Суд зазначає, що у разі порушення права чи інтересу особи в останньої виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності чи відсутності між сторонами зобов'язальних відносин. Тобто особа, права якої порушено, обирає для себе саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Частиною 3 ст.16 Цивільного кодексу України визначено випадки, в яких суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи. Така відмова можлива у разі порушення особою положень ч.ч.2-5 ст.13 Цивільного кодексу України. Відповідних порушень судом не встановлено.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 12.06.2013 у справі №6-32цс13 порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п.145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02)).

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі №914/1128/16 застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов'язаний з'ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення (захисту) в обраний позивачем спосіб. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Позивачем за заявленими вимогами обраний наступний спосіб захисту - зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" підписати акт звірки взаємних розрахунків з Комунальним підприємством "Рубі жанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Рубіжанської міської ради.

Вказаний спосіб захисту не передбачений, не встановлений договором або законом. В той же час для участі позивача у процедурі врегулювання заборгованості згідно з приписами ст.3 Закону №1730 Комунальне підприємство "Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Рубіжанської міської ради повинно подати копії актів звіряння взаєморозрахунків.

В той же час, як вже зазначалось судом, фактичному підписанню акту звірення розрахунків передує процес вчинення бухгалтеріями певних дій та по формі він повинен відповідати загальним вимогам, які ставляться до його складання, зокрема, відображати підставу виникнення зобов'язання, строк його виконання, проведені платежі, тощо. Складений позивачем акт звірення зазначеним вимогам не відповідає.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що в даному випадку обраний позивачем спосіб захисту не відновить його прав, не буде ефективним, оскільки підписання акту звірення залежить від волевиявлення конкретних осіб (бухгалтера, керівника).

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

В даному випадку а ні законодавством, а ні умовами договорів не передбачено обов'язку відповідача підписувати акти звірення розрахунків.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Судовий збір покладається на позивача згідно ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. В позові Комунального підприємства "Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства" Рубіжанської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" відмовити повністю.

2. Судові витрати зі сплати судового збору віднести на позивача.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.12.2017.

Суддя Т.В. Косенко