ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2017 р. Справа № 914/1825/17

Львівський апеляційний господарський суд, у складі колегії суддів:
головуючого-судді Бойко С.М.,
суддів: Бонк Т.Б.,
Якімець Г.Г.,
при секретарі судового засідання Процевич Р.Б.,
за участю представників сторін:
від позивача: Мацелюх Г.З. (довіреність № 384 від 22.05.2017);
від третьої особи: не з`явився;
від відповідача: Процюк Н.А. (довіреність № 1270 від 21.03.2017);

розглянувши апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 за №5147 від 07.11.2017
на рішення господарського суду Львівської області від 02.10.2017
у справі № 914/1825/17, суддя Мороз Н.В.
за позовом державного підприємства Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат в особі Старицького військового лісгоспу
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерства оборони України
до відповідача військової частини НОМЕР_1
про стягнення 58 924,75 грн. заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
рішенням господарського суду Львівської області від 02.10.2017 задоволено позов та стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь Старицького військового лісгоспу Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» 58924,75 грн. заборгованості та 1600,00 грн. судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що видаткові накладні №1207 від 08.09.2014 на суму 14800,00 грн., №1271 від 16.09.2014 на суму 2025,00 грн., №1327 від 24.09.2014 на суму 3375,00 грн., №1563 від 28.10.2014 на суму 15524,95 грн., №1564 від 28.10.2014 на суму 5370,00 грн., №1565 від 28.10.2014 на суму 8998,40 грн. та товарно-транспортні накладні №№05 від 28.05.2015 на загальну суму 85630,20 грн. є належними доказами, що фіксують факт здійснення господарської операції між сторонами та виникнення у відповідача обов`язку розрахуватися за товар після його отримання, а також вмотивовано приписами ст.ст.173, 174, 193 ГК України та ст.ст. 205, 509, 526, 530, 612, 625 626, 639 ЦК України.
В апеляційній скарзі військова частина НОМЕР_1 (відповідач) просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 02.10.2017 та прийняти нове, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що наявність домовленості між сторонами стосовно поставки товару спростовується тим, що позивачем не надано відповідного договору, згідно якого такий товар (продукція) поставлявся відповідачу, а тому останній не визнає заборгованість.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач погоджується з висновками суду першої інстанції, а тому просить рішення господарського суду Львівської області від 02.10.2017 залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
В судове засідання представник третьої особи не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлений належним чином, а тому апеляційний господарський суд його неявку в судове засідання розцінює як без поважних причин, відсутні процесуальні перешкоди в розгляді справи, вважає за можливе розглянути спір за наявних у справі доказів.
Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, заслухавши думку представників сторін, що з`явилися в судове засідання, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 02.10.2017 без змін, з огляду на наступне.
Судами встановлено, що позивачем в період з 08.09.2014 по 28.10.2014 поставлено відповідачу товар на загальну суму 50093,35 грн. В підтвердження чого, позивачем подано копії видаткових накладних, а саме: №1207 від 08.09.2014 на суму 14800,00 грн., №1271 від 16.09.2014 на суму 2025,00 грн., №1327 від 24.09.2014 на суму 3375,00 грн., №1563 від 28.10.2014 на суму 15524,95 грн., №1564 від 28.10.2014 на суму 5370,00 грн., №1565 від 28.10.2014 на суму 8998,40 грн.
Вищезазначені видаткові накладні скріплені підписами представників позивача та відповідача, повноваження останніх підтверджуються довіреностями на отримання товару типової форми №М-2.
Також, позивачем у 2015 році на підставі усних домовленостей з відповідачем поставлено останньому товар (пиловник хвойної породи - сосна) на загальну суму 85630,20 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи товарно-транспортними накладними №№05 від 28.05.2015 (а.с.76-89).
Судами встановлено, що станом на 31.10.2017 заборгованість відповідача перед позивачем, враховуючи часткову передоплату в сумі 76 798,88 грн. (підтверджується банківською випискою по рахунку позивача (а.с.62-65) становить 58 924,75 грн., проте доказів сплати вказаної суми до матеріалів справи не долучено. Також, відповідач не заперечив факт часткової оплати за поставлений товар у 2015 році згідно товарно-транспортних накладних №№05 від 28.05.2015 (а.с.76-89).
Судами не встановлено укладення договору у вигляді окремого документу на поставку товару між сторонами, що не заперечується сторонами, проте дана обставина не свідчить про відсутність підстав для стягнення суми заборгованості з боржника(відповідача).
Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу Україниз урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, договорів та інших правочинів.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За приписами статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник, зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар, а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму. Також згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (стаття 692 Кодексу).
Частинами першої та другою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Таким чином, підписання особою -покупцем накладної, яка фіксує здійснення господарської операції, є підставою для набуття продавцем права вимагати оплати товару, однак, момент виникнення у покупця такого обов`язку визначається в силу приписів статей 530 та 692 Цивільного кодексу України з врахуванням встановленого договором за взаємним волевиявленням сторін строку (терміну) виконання покупцем зобов`язання з оплати товару.
Отже, наявність у відповідача зобов`язання щодо проведення платежів за отриманий товар випливає безпосередньо зі змісту частини першої статті 692 ЦК України, а не ставиться в залежність від звернення до нього з окремою вимогою в порядку частини другої статті 530 ЦК України. Вищенаведеними обставинами та аналізом діючого законодавства спростовуються доводи апеляційної скарги про відсутність обов`язку провести оплату за отриманий товар поставлений позивачем та прийнятий відповідачем товар.

За таких обставин факт отримання товару відповідачем, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, часткова оплата відповідачем за поставлений товар, є самостійними підставами для виникнення обов`язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар, а тому невизнання апелянтом заборгованості за отриманий товар не має правового значення.
Наявні в матеріалах справи видаткові накладні та товарно-транспортні накладні досліджені судом та відповідають вимогам законодавства, є первинними документами, фіксують факт здійснення господарської операції та факт встановлення договірних відносин, тому є всі підстави для покладення на відповідача обов`язку по проведенню розрахунків за отриманий товар на підставі зазначених вище письмових доказів.
Відповідач доказів належного виконання своїх зобов`язань суду не надав, як і не підтвердив документально факт здійснення передоплати за поставлений товар.
Отже, у відповідача виник обов`язок здійснити оплату в розмірі 58 924,75 грн., а тому місцевим господарським судом обґрунтовано задоволено позов.
Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, обов`язок доказування законодавчо покладено на сторони.
Згідно ч.2 ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Таким чином, Львівський апеляційний господарський суд, прийшов до висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги. Рішення господарського суду Львівської області відповідає вимогам норм як процесуального так і матеріального права, а тому підстав для його скасування в апеляційного суду не має.
Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про необхідність залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом (відповідач).
Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
рішення господарського суду Львівської області від 02.10.2017 у справі № 914/1825/17 залишити без змін.
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 за №5147 від 07.11.2017 залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

Г.Г. Якімець

Повний текст постанови виготовлений 19.12.2017