ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2017м. ДніпроСправа № 904/9267/17

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Воронько В.Д.

за участю секретаря судового засідання Батир Б.В.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КБ Юкон", м. Дніпро

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Дзержинівське", с. Іверське Солонянського району Дніпропетровської області

про стягнення 69736,29 грн пені, відсотків, інфляційних нарахувань

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 23/01-2017 від 23.01.2017, представник;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №7 від 17.10.2017, представник.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КБ Юкон" (позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Дзержинівське" (відповідач) про стягнення 68467,33 грн пені, відсотків, інфляційних нарахувань, нарахованих у зв'язку з несвоєчасною оплатою отриманого товару.

В судовому засіданні 14.11.2017 оголошено перерву до 27.11.2017.

27.11.2017 подав уточнену позовну заяву, яка фактично є заявою про збільшення розміру позовних вимог, у якій позивач здійснив новий розрахунок заявлених до стягнення сум та просить стягнути 31517,68 грн пені, 23626,67 грн 20% річних та 14591,94 грн інфляційних нарахувань на суму боргу, а всього 69736,29 грн.

Копія заяви отримана в судовому засіданні представником відповідача під розпис, заява прийнята судом до розгляду.

В засіданні суду 27.11.2017 оголошено перерву до 12.12.2017, в засіданні 12.12.2017 оголошено перерву до 20.12.2017.

15.12.2017 набув чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" №2147-VIII від 03.10.2017, котрим ГПК України викладено в новій редакції.

У відповідності до п.п. 9 п. 1 Розділу XI Перехідних Положень ГПК України в новій редакції справи у судах першої інстанції та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ГПК України.

Справа розглядалась по суті позовних вимог і її розгляд продовжується з цієї стадії.

20.12.2017 позивач подав уточнену позовну заяву № 2, у якій зменшено розмір пені та річних у зв'язку з здійсненням нового їх розрахунку.

Копія заяви вручена представнику відповідача лише в засіданні суду без надання достатнього часу для ознайомлення, зменшення заявлених сум пов'язане із зменшенням періоду їх нарахування, оскільки позивач визнав, що невірно визначив початок прострочки відповідачем оплати за товар, тому подана позивачем заява враховується як надання позивачем розрахунку позовних вимог, який позивач вважає вірним.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

08.10.2015 між сторонами укладений договір №08-10-15/01, згідно з яким позивач зобов'язався поставити відповідачу нафтопродукти, а відповідач прийняти та оплатити товар на умовах договору.

Пунктами 4.1, 4.2 договору передбачено, що покупець оплачує товар на умовах відстрочки платежу на 21 день, підставою платежу є цей договір та додаткові угоди до нього, а також рахунки-фактури.

Згідно з п. 4.4 договору сторони щомісячно, до 5-го числа місяця, наступного за розрахунковим, проводять звірку по руху товару та взаєморозрахункам за товар за попередній місяць.

Відповідно до п. 4.5 договору суми недоплати або переплати, виявлені під час проведення звірки, підлягають сплаті зобов'язаною стороною у триденний строк з моменту підписання відповідного акта.

11.07.2016 сторони уклали додаткову угоду №1 до договору поставки, у якій зазначили, що строк дії договору продовжується до 31.12.2016, додаткова угода діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань по договору.

За видатковою накладною №124 від 11.10.2016 позивач поставив відповідачу дизельне пальне на суму 86100,00 грн та виписав рахунок №128 від 11.10.2016 на оплату цієї суми.

Відповідно до накладної №147 від 27.10.2016 позивач передав відповідачу дизельне пальне вартістю 83580,00 грн та виписав рахунок на оплату № 149 від 27.10.2016.

Платіжним дорученням № 400 від 28.10.2016 відповідач перерахував позивачу 30000,00 грн за товар, отриманий за накладною №124 від 11.10.2016.

Решта вартості товару не була оплачена, тому позивач звернувся з позовом до суду і рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 07.03.2017 на його користь з відповідача стягнуто заборгованість в сумі 139679,99 грн.

Вказаний борг відповідачем був оплачений частинами, а саме: платіжним дорученням №234 від 10.08.2017 перераховано 40000,00 грн, платіжним дорученням №258 від 16.08.2017 перераховано 43580,00 грн, платіжним дорученням №287 від 12.10.2017 перераховано 26100,00 грн, платіжним дорученням №388 від 13.10.2017 перераховано 30000,00 грн.

У всіх платіжних дорученнях призначенням платежу вказано як оплата згідно рахунка №149 від 27.10.2016, який позивачем був виписаний на оплату за товар, поставлений за накладною №147, тому слід вважати, що в першу чергу був погашений борг за товар за накладною №147, а потім за товар за накладною №124 від 11.10.2016.

Борг погашений з простроченням, тому позивач 30.10.2017 звернувся до суду з цим позовом з вимогами (з урахуванням прийнятої судом до розгляду заяви про збільшення позовних вимог) про стягнення 31517,68 грн пені, 23626,67 грн 20% річних та 14591,94 грн інфляційних нарахувань на суму боргу.

Відповідач у відзиві на позов вказав, що договір між сторонами діяв до 31.12.2017, тому після цієї дати відповідно до положень ч. 7 ст. 180 ГК України, ч. 4 ст. 631 ЦК України не можна нараховувати 20% річних та пеню.

Також відповідач зазначив, що вказана відповідальність встановлена за невиконання вимог п. 4.5 договору, тому позивачем невірно визначений період нарахування сум, при розрахунку пені безпідставно застосована подвійна облікова ставка НБУ, а не розмір, що визначений в договорі.

У зв'язку з цим відповідач просить в позові відмовити.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність часткового задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Згідно із ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі договір є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення передбачені і ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно із ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто неналежне виконання.

Факт поставки позивачем товару відповідачу підтверджений матеріалами справи та відповідачем не оспорений.

Приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач порушив обумовлені договором строки оплати поставленої йому продукції та вчасно не оплатив отриману ним продукцію, тобто в даному випадку має місце неналежне виконання зобов'язань за вказаним договором відповідачем.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Частиною 3 Закону передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно із ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 5.2 договору сторони дійшли згоди про те, що за порушення встановлених пунктом 4.5 договору термінів взаємних розрахунків, винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі 0,04%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого зобов'язання за кожний день затримки.

Таким чином пеня може бути нарахована виходячи з розміру 0,04% від суми боргу за кожний день прострочки платежу.

В пункті 4.1 договору встановлено, що оплата за товар здійснюється на умовах відстрочки до 21 календарного дня. Протягом цього часу відповідач здійснив часткову оплату за товар в сумі 30000,00 грн.

Суд вважає, що пунктом 4.5 договору визначено порядок та строки остаточного розрахунку за товар, а саме 3 дні після підписання акта звірки розрахунків.

Акт звірки взаємних розрахунків сторонами підписано 31.12.2016 та відображено наявність у відповідача боргу перед позивачем у розмірі 139679,99 грн. За умовами п. 4.5 договору оплата товару мала бути здійснена не пізніше 03.01.2017, з 04.01.2017 розпочалась прострочка платежу.

Судом не приймаються доводи відповідача про неможливість нарахування відсотків та пені після закінчення строку дії договору виходячи з наступного.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 7 ст. 180 ГК України та ч. 4 ст. 631 ЦК України, на які в обгрунтування своєї позиції посилається позивач, передбачено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Верховний суд України у постанові від 21.09.2016 по справі №6-1252цс16 вказав, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для нарахування процентів та пені за невиконання зобов'язань після закінчення строку дії договору.

Таким чином суд вважає нарахування пені та 20% річних після закінчення строку дії договору цілком обгрунтованим.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За прострочку оплати за товар за обома накладними пеня підлягає нарахуванню з 04.01.2017 по 03.07.2017 і становить 10112,83 грн.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В пункті 5.2 договору встановлена умова про нарахування за прострочку платежу 20% річних.

Відповідно до приписів п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Борг за товар за накладною №124 остаточно погашений 13.10.2017 і цей день не включається в період прострочки. Інфляційні нараховуються за період з січня по вересень 2017 року і становлять 5731,65 грн.

20% річних за цією накладною розраховуються з 04.01.2017 по 12.10.2017 і складають 8654,30 грн.

За накладною №147 борг повністю погашений 16.08.2017 і цей день не включається в період прострочки. Серпень має 31 день, прострочка складає 15 днів, мала місце дефляція, тому інфляційні нараховуються за період з січня по липень 2017 року і становлять 6823,39 грн, а разом за двома накладними 12555,04 грн.

Розмір 20% річних за цією накладною за період прострочки з 04.01.2017 по 15.08.2017 становить 10127,08 грн, а за двома накладними 18781,38 грн.

З урахуванням викладеного та наявних у справі доказів суд вважає, що позивач належним чином довів наявність вини відповідача у неналежному виконанні свого обовязку щодо оплати поставленого товару, а тому особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу чи необережності), якщо інше не встановлено законом або договором (ч. 1 ст. 614 ЦК України).

Згідно ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На підставі ст. 86 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи обставини справи та наявні матеріали, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині вимог про стягнення 10112,83 грн пені, 18781,38 грн 20% річних та 12555,04 грн інфляційних нарахувань на суму боргу, в решті позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 129 ГПК України на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог покладаються 950,99 грн витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Дзержинівське" (Дніпропетровська обл., Солонянський район, с. Іверське, вул. Центральна, буд. 6, ідентифікаційний код 31523582) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КБ Юкон" (м. Дніпро, вул. Верхоянська, буд. 49, офіс 5/1, ідентифікаційний код 39723756) 10112,83 грн пені, 18781,38 грн 20% річних, 12555,04 грн інфляційних нарахувань на суму боргу, 950,99 грн витрат по сплаті судового збору, видати позивачу наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано - 26.12.2017.

Суддя ОСОБА_3