ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2017 справа № 905/1830/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:ОСОБА_1, (доповідач) ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: ОСОБА_4 ОСОБА_5. за довіреністю; ОСОБА_6, директор;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТЕК", м. Донецьк
на рішення Господарського суду Донецької області
від21.09.2017 (підписано 22.09.2017)
у справі№ 905/1830/17 (суддя Я.О. Левшина)
за позовомПублічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів", м. Нікополь, Дніпропетровська область
доТовариства з обмеженою відповідальністю "ІСТЕК", м. Донецьк
простягнення 17 747,30 грн.
В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "Нікопольський завод феросплавів", м. Нікополь, Дніпропетровська область звернулось до господарського суду Донецької області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТЕК", м. Донецьк про стягнення шкоди в розмірі 17 747,30грн., що виникла внаслідок невірного визначення Відповідачем, як вантажовідправником, маси вантажу в залізничних накладних. Розмір шкоди Позивач визначає як вартість вантажу, що складає різницю між зазначеним в залізничних накладних та фактично отриманого.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 21.09.2017 по справі № 905/1830/17 позовні вимоги задоволено, стягнуто 17747,30грн збитків за мотивами доведення причинно-наслідкового зв'язку між невірно визначеною Відповідачем, як відправником, маси вантажу в залізничних накладних та понесення Позивачем втрат у вигляді вартості недостачі товару, що сплачена Позивачем іншій особі вантажовласнику, але цей товар не отриманий в повному обсязі, внаслідок порушення Відповідача. У якості правового обґрунтування такого висновку суд послався на ст. 24 Статуту залізниць України, ст.11 ЦК України, а також на загальні підстави виникнення зобовязань.

Доводи Відповідача стосовно відсутності між ним та Позивачем договірних відносин щодо поставки товару та підстав для такого виду відповідальності суд до уваги не взяв, вважаючи достатнім доведення факту неналежного виконання Відповідачем договору перевезення, яким і обґрунтовувались позовні вимоги.

Будь-яких заяв Позивача щодо зміни предмета позову або клопотання про вихід за межі позовних вимог матеріали справи не містять.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, за змістом якої вказує на порушення судом норм процесуального права у вигляді безпідставної зміни судом предмету позву; порушення норм матеріального права у вигляді безпідставного покладення на Відповідача наслідків порушення умов договору поставки, стороною якого він не є, оскільки його помилка у зазначенні вантажу в залізничній накладній не впливає на відносини з Позивачем з приводу договору перевезення: вантаж прийнято останнім саме за тією масою, яка встановлена у комерційних актах; сторони не були власниками вантажу, яким є ТОВ "ПЕК ЮНІОН" згідно договору №1601758 від 01.04.2016, дослідження якого не охоплюється межами позовних вимог. Також стверджував, що власник вантажу та продавець за договором поставки платіжним дорученням №232 від 18.04.2017 повернув Позивачу суму передплати за неотриману останнім частину вантажу.

В судовому засіданні апеляційної інстанції Відповідач підтримав доводи апеляційної скарги, надав пояснення, аналогійні викладеним в скарзі.

Позивач вважав судове рішення законним та обґрунтованим, наполягаючи на доведенні факту порушення Відповідача, що спричинило шкоду Позивачу у заявленому розмірі.

Додаткових клопотань сторонами не заявлено.

Відповідно до вимог ст. 222 Господарського процесуального кодексу України здійснювалась фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувальних технічних засобів.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не оспорюються наступні обставини справи:

- факт укладення між Відповідачем, як вантажовідправником, та залізницею (ПАТ "Укрзалізниця") договорів перевезення, на виконання яких 12.08.2016 та 22.08.2016 Відповідач за залізничними накладними №49891112 від 12.08.2016, №50413384 від 31.08.2016 у вагонах №61243432 та №55159388 зі станції Горлівка Донецької залізниці на станцію Нікополь Придніпровської залізниці відвантажив кокс, не поіменований в алфавіті, 10-40мм у вологому стані, зазначивши Позивача у якості вантажоодержувача, а у якості власника вантажу ТОВ "ПЕК ЮНІОН". За накладною вага нетто у вагоні №500кг (брутто - не зазначено, тара - 23000 кг), у вагоні №200кг (брутто - не зазначено, тара - 22300 кг);

- факт складання залізницею комерційних актів АА №063275 від 12.0.82016, АА №063298 від 31.08.2016, за змістом яких вантаж у спірних вагонах прибув на станцію призначення в технічному та комерційному відношенні в справному стані без слідів розкрадання, проте внаслідок перевірки його маси представниками станції Нікополь Придніпровської залізниці виявлено невідповідність фактичної маси вантажу даним, що зазначені в залізничних накладних: у першому вагоні - фактична вага нетто - 43300кг (менше на 5200 кг проти даних залізничної накладної), в другому вагоні - 43850кг (менше на 1350 кг проти даних залізничної накладної);

- факт відсутності між сторонами інших правовідносин, крім тих, що охоплюються межами договору перевезення вантажу.

Судова колегія погоджується з судом першої інстанції, що правовідносини між сторонами в межах позовних вимог регулюються нормами цивільно-господарського законодавства щодо договору перевезення, а також нормами Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998 року N 457 (далі Статут).

За змістом ст.ст. 908, 909, 920 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

У разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Згідно до вимог ст. 636 ЦК України, договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору.

Відповідно до ст. 2 Статуту, він визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Отже за змістом наведених норм Позивач, як вантажоотримувач (тобто третя особа, на користь якої Відповідачем та залізницею (перевізником) укладені спірні Договори перевезення вантажу) має право вимагати виконання від сторін своїх обов'язків за цими Договорами, а саме: від перевізника доставити довірений їй відправником вантаж до пункту призначення та видати його одержувачеві, а від відправника сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

При цьому, а ні вимогами укладених Договорів перевезення вантажу, а ні вимогами чинного законодавства, в тому числі нормами Статуту, не передбачений обов'язок Відповідача передати перевізнику для відправлення ту чи іншу кількість вантажу, що знаходиться за межами його вільного волевиявлення.

Дійсно, виходячи зі специфіки перевезення вантажу залізничним транспортом, Статутом врегульовано деякі права та обов'язки сторін таких договорів, зокрема, ст.24 Статуту передбачено відповідальність вантажовідправника за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній.

Проте самі наслідки такого порушення та вид відповідальності зазначена норма не визначає.

Вимагаючи відшкодування вартості нестачі вантажу, яку Позивач визначає як вартість різниці маси між зазначеною у накладній та фактично відправленою, Позивач посилається лише на вимоги ст. 24 Статуту, не надаючи при цьому рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу (ст.115 Статуту).

Посилання при цьому на зміст рахунків на оплату товару особі, що зазначена у якості власника вантажу, які складені в межах договору поставки, що виходить за межі дослідження по цій справі, є безпідставним, оскільки зазначені документи не стосуються прав та не породжують обов'язків Відповідача.

Отже судова колегія вважає обґрунтованими доводи Відповідача, що передаючи залізничному перевізникові певну кількість вантажу, він обумовив виникнення зобов'язання з перевезення саме відносно цього вантажу, а вимоги щодо притягнення Відповідача до відповідальності перед Позивачем в межах заявленого позову з приводу невірного зазначення маси вантажу не засновані на законі, оскільки останній отримав і став власником саме того вантажу, що був ним фактично отриманий.

Всі розрахунки розміру понесених втрат Позивач обумовлює доказами (рахунками, платіжними дорученнями), що виникли на виконання зобов'язань за договором поставки між ним та власником вантажу, при цьому зазначені зобов'язання не породжують безпосередньо зобов'язання Відповідача передати перевізнику саме ту кількість вантажу, що оплатив Позивач його власнику, оскільки Відповідач стороною договору поставки не є.

Не підтверджуються також матеріалами справи доводи Позивача про спричинення шкоди його майну, оскільки причинно-наслідкового зв'язку між невірним зазначенням Відповідачем маси вантажу в залізничній накладній та можливими майновими втратами Позивача не встановлено.

Згідно ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Отже поклавши на Відповідача обов'язок відшкодувати вартість різниці між кількістю оплаченого Позивачем його контрагенту за договором поставки товару та фактично отриманого від Відповідача за договором перевезення вантажу, суд першої інстанції порушив вимоги вищенаведеної норми, оскільки а ні діючим законодавством, а ні вимогами договору перевезення, учасниками якого є сторони, а ні за іншими, що визначені в ст. 11 ЦК України, підставами такого обов'язку Відповідача не передбачено.

Більш конкретного правового обґрунтування такого висновку рішення суду першої інстанції не містить.

За таких обставин, судова колегія вважає, що оскільки Позивачем недоведений факт заподіяння йому шкоди внаслідок невірно зазначеної Відповідачем у накладній маси вантажу, вимоги про стягнення шкоди в розмірі 17 747,30грн. задоволенню не підлягають.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги Позивача про відшкодування шкоди, проте судом першої інстанції цей предмет змінено на стягнення збитків і будь-яке обґрунтування з цього приводу в рішенні суду відсутнє. Проте саме це порушення процесуального законодавства безпосередньо не мало наслідком прийняття неправильного рішення по справі, що було зумовлено невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильним застосуванням вищенаведених норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду Донецької області від 21.09.2017 у справі № 905/1830/17 слід скасувати через невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справ та неправильне застосування вищенаведених норм матеріального права.

По справі слід прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача шкоди в розмірі 17 747,30грн. відмовити.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги слід покласти на Позивача, стягнувши з останнього на користь Відповідача оплачену ним суму судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 760,00 грн.

Керуючись ст.ст. 270, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТЕК", м. Донецьк задовольнити.

Рішення господарського суду Донецької області від 21.09.2017 у справі № 905/1830/17 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів", м. Нікополь, Дніпропетровська область до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТЕК", м. Донецьк про стягнення 17 747,30 грн. відмовити в повному обсязі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (53200, Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Електрометалургів, буд. 310, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТЕК" (83030, м. Донецьк, Будьонівський район, вул. Тамбовська, буд. 1, ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 760,00 грн.

Зобовязати господарський суд Донецької області видати відповідний наказ.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 22.12.2017.

Головуючий О.В. Стойка

Судді: О.А. Марченко

ОСОБА_3