РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2017Справа №910/18936/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кітчер-Дівелопмент»

до 1) Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектр»

про зобов'язання вчинити дії

Суддя Демидов В.О.

Представники сторін:

від позивача: Тарновецький П.Я. (дов. від 09.08.2017);

від відповідача-1: Каракоць О.Р.;

від відповідача-2: не з'явився.

встановив :

30.10.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Кітчер-Дівелопмент» звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектр», в якому просить:

1) визнати право Товариства з обмеженою відповідальністю «Кітчер-Дівелопмент» вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектр» сплати суми боргу за наступними кредитними договорами:

- за Кредитним договором №4С13649И від 14.10.2013 на суму 26 104 472,44 грн.;

- за Кредитним договором №4С13650И від 15.10.2013 на суму 273 884 992,71 грн.;

- за Кредитним договором №4С14320И від 19.09.2014 на загальну суму 11 235 186,29 грн.;

- за Кредитним договором №4С14403И від 24.12.2014 на загальну суму 147 337 514,44 грн.

2) Визнати відсутнім у Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектр» сплати суми боргу за наступними Кредитними договорами:

- за Кредитним договором №4С13649И від 14.10.2013 на суму 26 104 472,44 грн.;

- за Кредитним договором №4С13650И від 15.10.2013 на суму 273 884 992,71 грн.;

- за Кредитним договором №4С14320И від 19.09.2014 на загальну суму 11 235 186,29 грн.;

- за Кредитним договором №4С14403И від 24.12.2014 на загальну суму 147 337 514,44 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спектр» були укладені кредитні договори №4С13649И від 14.10.2013, №4С13650И від 15.10.2013, №4С14320И від 19.09.2014, №4С14403И від 24.12.2014. В забезпечення виконання даних кредитних договорів між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кітчер-Дівелопмент» був укладений договір поруки № 4С13649И/П від 17.11.2016 шляхом використання електронного цифрового підпису згідно п. 17 договору поруки. 18.11.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю «Кітчер-Дівелопмент» як поручитель виконав обов'язок боржника перед кредитором за кредитними договорами, а саме погасив борг за кредитним договором №4С13649И від 14.10.2013 на суму 26 104 472,44 грн, за кредитним договором №4С13650И від 15.10.2013 на суму 273 884 992,71 грн., за кредитним договором №4С14320И від 19.09.2014 на суму 11 235 186,29 грн. та борг за кредитним договором №4С14403И від 24.12.2014 на суму 147 337 514,44 грн. Однак, за твердженням позивача, відповідачі не визнають факт погашення позивачем заборгованості відповідача-2 за вказаними кредитними договорами і набуття ним відповідного права вимоги до відповідача-2.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.11.2017 порушено провадження у справі №910/18936/17, розгляд справи призначено на 16.11.2017.

16.11.2017 представником відповідача-1 через загальний відділ суду подано клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 16.11.2017 враховуючи неявку представників сторін, а також необхідність витребування доказів по справі, розгляд справи відкладено на 05.12.2017.

23.11.2017 позивач через загальний відділ діловодства суду подав додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

05.12.2017 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 05.12.2017, враховуючи невиконання представником відповідвча-2 вимог ухвал суду від 02.11.2017 та 16.11.2017, а також необхідність повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи, розгляд справи відкладено на 13.12.2017.

У судове засідання 13.12.2017 з'явилися представники позивача та відповдіача-1, надали пояснення по справі.

Представник відповідача-2 в судове засідання 13.12.2017 не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

При цьому, відповідно до п. 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає за можливим розглянути справу за наявними матеріалами у даному судовому засіданні з урахуванням положення ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 13.12.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив такі фактичні обставини справи.

17.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кітчер-Дівелопмент» (поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (кредитор) було укладено договір поруки №4С13649И/П шляхом використання електронного цифрового підпису згідно п. 17 договору поруки (далі - договір поруки), предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Спектр» (боржник) своїх зобов'язань за:

- за Кредитним договором №4С13649И від 14.10.2013;

- за Кредитним договором №4С13650И від 15.10.2013;

- за Кредитним договором №4С14320И від 19.09.2014;

- за Кредитним договором №4С14403И від 24.12.2014.

За правовою природою договір №4С13649И/П від 17.11.2016 є договором поруки.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до п. 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Згідно зі ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом п. 4 договору, у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 18.11.2016 ним на виконання умов договору поруки в рахунок погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектр» по кредиту та відсоткам за кредитним договором №4С13649И від 14.10.2013 було сплачено на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» суму коштів у розмірі 26 104 472,44 грн, за кредитним договором №4С13650И від 15.10.2013 - 273 884 992,71 грн., за кредитним договором №4С14320И від 19.09.2014 - 11 235 186,29 грн. та борг за кредитним договором №4С14403И від 24.12.2014 - 147 337 514,44 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 3 від 18.11.2016 на суму 26 104 472,44 грн., №4 від 18.11.2016 на суму 273 884 992,71 грн., №5 від 18.11.2016 на суму 11 235 186,29 грн., №6 від 18.11.2016 на суму 147 337 514,44 грн., а тому до позивача в межах цієї суми перейшли всі права кредитора за вказаними кредитними договорами.

За твердженням позивача, ані відповідач-1, ані відповідач-2 не визнають факт погашення позивачем наведеної заборгованості і набуття ним прав вимоги за такими кредитними договорами, у зв'язку з чим просить суд задовольнити позов.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

У відповідності з приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Однак, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

При цьому сторонами не надано доказів повернення цих коштів як помилково перерахованих у зв'язку з відсутністю укладеного з позивачем договору поруки №4С13649И/П від 17.11.2016.

Згідно зі ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

У відповідності до п. 8 договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону та будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

Доказів того, що відповідачами не визнаються або оспорюються обставини щодо сплати позивачем на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» коштів за кредитним договором №4С13649И від 14.10.2013 на суму 26 104 472,44 грн, за кредитним договором №4С13650И від 15.10.2013 на суму 273 884 992,71 грн., за кредитним договором №4С14320И від 19.09.2014 на суму 11 235 186,29 грн. та за кредитним договором №4С14403И від 24.12.2014 на суму 147 337 514,44 грн. в рахунок погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектр» за вказаними кредитними договорами позивачем не надано.

Право особи на захист своїх цивільних прав та інтересів забезпечено законом (ст. 15 ЦК України), способи якого (ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України) не є вичерпними. Водночас, відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (Право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, мають бути вичерпані лише ті засоби правового захисту, які є ефективними. Результатом їх застосування є отримання того матеріально-правового ефекту, який сторона переслідувала при укладенні цивільно-правового договору та вчиненні дій щодо його виконання.

За таких обставин, оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю «Кітчер-Дівелопмент» належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України факту порушення або невизнання відповідачами його прав або охоронюваних законом інтересів не доведено, вимоги позивача є безпідставними та задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Повне рішення складене та підписане 18.12.2017

Суддя В.О. Демидов