РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2017Справа № 910/6911/17
За позовом Публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК"

до TAMAURI LIMITED

Товариства з обмеженою відповідальністю "Стратегія-Нова"

про визнання оспорюваного договору недійсним

Суддя Мельник В.І.

за участю секретаря судового засідання Федорової О.В.

Представники:

від позивача - Стоян М.М. - представник

Бойко А.В. - представник

від відповідача 1 - не з'явився

від відповідача 2 - Ауксутіс Е.С. - представник

Суть спору:

Публічне акціонерне товариство "ФІДОБАНК" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до TAMAURI LIMITED та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стратегія-Нова" про визнання оспорюваного договору недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2017 порушено провадження у справі № 910/6911/17 та призначено до розгляду на 09.06.2017.

Ухвалою суду від 09.06.2017 розгляд справи відкладено на 26.06.2017.

22.06.2017 відділом діловодства суду від представника відповідача 1 отримано клопотання про вручення судових документів за кордон, клопотання про залучення документів.

26.06.2017 відділом діловодства суду від представника позивача отримано клопотання про витребування доказів, додаткові пояснення, заяву про долучення додаткових доказів.

Ухвалою суду від 26.06.2017 розгляд справи відкладено на 10.07.2017.

В судове засідання 10.07.2017 представник позивача з'явився, підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

В судове засіданн10.07.2017 представник відповідача 2 з'явився, підтримав своє клопотання про вручення документів закордон.

Представник відповідача 1 у судове засідання 10.07.2017 не з'явився.

Також судом встановлено, що Компанія TAMAURI LIMITED є нерезидентом, який не має свого представництва на території України.

Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном регулюється Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, до якої Україна приєдналася 19.10.2000 року, прийнявши відповідний нормативний акт - Закон України "Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах".

Згідно з даним актом, центральним органом, уповноваженим складати підтвердження про вручення документів, отримувати документи, які передаються консульськими каналами тощо, є Міністерство юстиції України та його територіальні управління юстиції.

Якщо документ має бути вручений відповідно до частини першої ст. 5 вказаної Конвенції, то Центральний Орган може вимагати, щоб документ був складений або перекладений офіційною мовою або однією з офіційних мов запитуваної держави.

Відповідно до частини 2 пункту b) статті 15 Конвенції кожна договірна держава може заявити, що суддя, незалежно від положень частини першої цієї статті, може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступна умови, зокрема, з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців.

За таких обставин, для належного повідомлення Компанії TAMAURI LIMITED про розгляд справи, необхідно вручати судові документи та матеріали по справі в нотаріально засвідченому перекладі на англійську мову через органи юстиції.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Такими обставинами, зокрема, є: нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; неподання витребуваних доказів; необхідність витребування нових доказів.

Ухвалою суду від 10.07.2017 відкладено розгляд справи на 15.12.2017 та зобов'язано позивача надати суду належним чином нотаріально завірені копії у трьох примірниках перекладу на англійську мову ухвали Господарського суду міста Києва № 910/6911/17 від 10.07.2017 року та позовної заяви, у термін до 15.08.2017 року з метою повідомлення відповідача 1 про судове засідання.

02.08.2017 відділом діловодства суду від представника позивача отримано документи на виконання вимог ухвали суду від 10.07.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.08.2017 зупинено провадження у справі № 910/6911/17 до виконання судового доручення про вручення судових документів чи повідомлення про неможливість такого виконання.

05.12.2017 відділом діловодства суду від представника відповідача 2 отримано додаткові документи у справі та письмові пояснення по суті справи.

05.12.2017 відділом діловодства суду від представник відповідача 2 отримано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

14.12.2017 відділом діловодства суду від представника відповідача 2 отримано додаткові пояснення по суті спору та додаткові документи.

15.12.2017 відділом діловодства суду від представника відповідача 2 отримано письмові пояснення у справі.

В судове засідання 15.12.2017 представники позивача з'явилися, надали суду додаткові пояснення у справі та клопотання про витребування доказів.

В судове засідання 15.12.2017 представник відповідача 1 не з'явився.

В судове засідання 15.12.2017 представник відповідача 2 зявився. Надав суду усні пояснення у справі.

В задоволенні клопотання позивача відмовлено.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, судом з'ясовано наступне.

04.04.2013 р. між Комерційним банком "Суднобудівний банк" та Банком була укладена генеральна угода №07-01-10/04-13/130.

11.04.2014 р. між Компанією з обмеженою відповідальністю ТАМАУРІ ЛІМІТЕД (кредитор) та Публічним акціонерним товариством "Фідобанк" (позичальник) було укладено договір про заміну кредитора за міжбанківським кредитом від 13.02.2014 р. в рамках генеральної угоди №07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 р., згідно п. 1.1 якого сторони підтверджують свою обізнаність про те, що між позичальником та Комерційним банком "Суднобудівний банк" (первісний кредитор) було укладено генеральну угоду №07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 р., у відповідності до якої позичальником від первісного кредитора було отримано міжбанківський кредит в сумі 5000000,00 доларів США, що підтверджується угодою по системі REUTERS DEALING та підтвердженням в системі SWIFT: МТ 320 №140213-200-FDBK від 13.02.2014 р. та МТ 320 №140213/000316671 від 13.02.2014 р.; МТ 320 №140314-190- FDBK від 14.03.2014 р. та МТ 320 №140314/000320178 від 14.03.2014 р. (МБК).

Пунктом 1.2 договору від 11.04.2014 р. сторони підтвердили, що у відповідності з договором №07-01-17/04-14/3 про уступку прав (вимог) за генеральною угодою №07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 р., укладеною між кредитором та первісним кредитором 11.04.2014 р., до кредитора перейшло право вимоги до позичальника за МБК.

Сторони також підтверджують, що згідно договору відступлення до кредитора перейшло право вимоги до позичальника виконання останнім своїх грошових зобов'язань за МБК в об'ємі та умовах, що існують на день переходу прав. Сторони підтверджують, що сума заборгованості позичальника по МБК, право вимоги за якими було відступлено кредитору, становить 5 000 000,00 доларів США (п.1.3).

За умовами п. 5.1 вказаного правочину договір набуває сили з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підписів сторін, проте, не раніше дати його реєстрації Головним управлінням Національного банку України по місту Києву та Київській області та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань по договору.

Вказаний правочин було підписано представниками сторін та згідно змісту довідки Національного банку України №18-0006/45304/ДСК від 29.06.2017 р. зареєстровано Національним банком України.

У період з 05.11.2014 р. по 29.04.2016 р. до договору від 13.02.2014 р. про заміну кредитора за міжбанківським кредитом від 13.02.2014 р. в рамках генеральної угоди №07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013р. сторонами було внесено зміни згідно додаткових угод №№1-22, які були зареєстровані Головним управлінням Національного банку України по місту Києву та Київській області.

17.05.2016 між Компанією з обмеженою відповідальністю "TAMAURI LIMITED" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СТРАТЕГІЯ-НОВА» (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги №17/09 (надалі - "Договір"), відповідно до п. 1.1 якого первісний кредитор передав (відступив), а новий кредитор прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов'язань Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" (боржник) за генеральною угодою №07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 р. про загальні засади укладання правочинів на грошовому ринку від 04.04.2013 р. із змінами та доповненнями, з урахуванням договору від 11.04.2014 р. про заміну кредитора за міжбанківським кредитом від 13.02.2014 р. в рамках генеральної угоди №07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 р. про загальні засади укладання правочинів на грошовому ринку, а саме повернення заборгованості за міжбанківським кредитом в розмірі 149942,26 доларів США.

Відповідно до п. 1.2 Договору до нового кредитора переходить також право на стягнення штрафних санкцій за порушення основного договору боржником.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що новий кредитор зобов'язаний у строк не пізніше 31.05.2016 р. сплатити на користь первісного кредитора суму в розмірі 92821,39 доларів США.

Згідно п. 6.8, Договір набирає чинності (є укладеним) з моменту його підписання (скріплення печатками за наявності) і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

17.05.2016 р. сторонами був підписаний акт прийому-передачі до Договору про передання на користь ТОВ «СТРАТЕГІЯ-НОВА» документів.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що на його думку наявні підстави для визнання Договору недійсним.

Згідно з ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Обґрунтовуючи поданий позов, заявник посилався на те, що спірний Договір від імені первісного кредитора підписано неповноважним представником, а від імені нового кредитора - директором товариства з перевищенням, визначених статутом ТОВ "«СТРАТЕГІЯ-НОВА» ", повноважень.

Крім того, за твердженнями заявника, оскільки вказаний правочин не було зареєстровано Національним банком України у відповідності до постанови Правління Національного банку України "Про затвердження Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам" №270 від 17.06.2014 р., останній не набув законної сили. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з розглядуваними позовними вимогами.

Статтею 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, в тому числі, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті, у тому числі поворотної фінансової допомоги, від нерезидентів, у тому числі порядок реєстрації договорів, які передбачають виконання резидентами боргових зобов'язань перед нерезидентами за залученими від нерезидентів кредитами, позиками в іноземній валюті, а також порядок надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам і видачі резидентам індивідуальних ліцензій Національного банку на переказування за межі України іноземної валюти з метою надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам визначено Положенням про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, яке затверджено постановою Правління Національного банку України №270 від 17.06.2004 р. (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір підлягає реєстрації в Національному банку до фактичного одержання резидентом-позичальником коштів за кредитом, за винятком: 1) договору щодо здійснення операцій з одержання уповноваженим банком-позичальником кредиту овернайт. Такий договір не потребує реєстрації в Національному банку. Під час визначення умов такого договору та проведення на його підставі операцій мають бути дотримані максимальні процентні ставки, що встановлюються Національним банком відповідно до абзацу першого пункту 1.10 глави 1 розділу I цього Положення; 2) договору щодо здійснення операцій з одержання уповноваженим банком-позичальником кредиту на строк, що не перевищує одного року (крім кредитів овернайт), для реєстрації якого уповноважений банк зобов'язаний звернутися до Національного банку не пізніше робочого дня, наступного за днем одержання коштів за таким кредитом. У разі одержання резидентом іноземної валюти (суми кредиту чи позики) від нерезидента без реєстрації договору до резидента застосовуються фінансові санкції - штрафи відповідно до законодавства України з подальшою обов'язковою реєстрацією зазначеного договору в Національному банку.

Зміни, які стосуються сторін зареєстрованого договору, суми, валюти, строку кредиту, розміру процентної ставки, комісій, неустойки, інших установлених цим договором платежів, у тому числі тих, що є санкціями за неналежне виконання договору, що впливають на розмір виплат за користування кредитом, потребують реєстрації в Національному банку відповідних змін до договору в порядку, установленому для реєстрації договору, та з урахуванням вимог пункту 1.13 глави 1 цього розділу (п. 2.1 Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам).

Згідно п. 1.16 Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, яке затверджено постановою Правління Національного банку України №270 від 17.06.2004 р., резиденти-позичальники мають передбачати в договорі умову про те, що він набирає чинності з моменту (або не раніше) його реєстрації, за винятком договорів про одержання кредитів уповноваженими банками на строк, що не перевищує один рік.

Реєстрація Національним банком договорів / внесення змін до реєстрації договорів проводиться на підставі документів, поданих уповноваженим банком - ініціатором проведення реєстраційних дій, засобами спеціального програмного забезпечення Національного банку щодо реєстрації договорів (далі - засоби спеціального програмного забезпечення щодо реєстрації договорів) (п. 1 глави 2 Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам).

Пунктом 4.2.9 вказаного Положення (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що уповноважений банк у строк, що не перевищує трьох робочих днів починаючи з наступного робочого дня після дня внесення змін до зареєстрованого договору, зобов'язаний подати Національному банку повідомлення про зміни до договору, що стосуються зміни кредитора, суми кредиту, валюти кредиту, строку погашення, змін, які пов'язані зі зміною процентної ставки, комісій, неустойки та інших установлених договором платежів, у тому числі тих, що є санкціями за неналежне виконання умов договору та впливають на розмір річних виплат за користування кредитом або зміни назви уповноваженого банку.

Проте, у даному випадку, за своєю правовою природою оспорюваний правочин не є договором про внесення змін до договору від 11.04.2014 р. про заміну кредитора по міжбанківському кредиту від 13.02.2014 р. в рамках генеральної угоди №07-01-10/04-13/130, а є лише правочином щодо передання (відступлення) права вимоги за договором, за яким банк-резидент отримав грошові кошти від нерезидента, тобто, такий правочин реєстрації, у порядку, визначеному Положенням про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, не підлягає.

До того ж, слід зауважити, що Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам направлено на забезпечення контролю виконання резидентами боргових зобов'язань перед нерезидентами за залученими від нерезидентів кредитами, позиками в іноземній валюті, тоді як фактично укладанням оспорюваного правочину необхідність такого контролю нівелюється, оскільки на підставі останнього право вимагати повернення міжбанківського кредиту отримує юридична особа - резидент.

При цьому, у даному випадку вказаним Положенням передбачено, що дії, направлені на вчинення реєстрації правочину (змін до правочинів) Національним банком, вчиняє або уповноважений банк або позичальник-резидент, яким у спірних правовідносинах є Банк.

Проте, зі змісту оспорюваного договору вбачається, що боржник стороною такого договору не є, що в повному обсязі відповідає приписам ст. 516 Цивільного кодексу України, тобто, у даному випадку спірний Договір не міг бути зареєстрований у порядку, що визначений Положенням про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам.

Посилання Банку на п. 1.19 вказаного вище Положення, згідно якого платіжні операції резидента-позичальника з нерезидентом за кредитним договором (з урахування змін, що передбачені іншими угодами/договорами, які стосуються його реалізації, у тому числі відступлення права вимоги), здійснюються лише після його реєстрації Національним банком, суд до уваги не приймає, з огляду на правову природу та юридичні наслідки укладеного між відповідачами правочину.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу заявника на те, що посилання на невчинення державної реєстрації договору, не є належною підставою для визнання такого правочину недійсним, оскільки правовим наслідком недотримання вимог про державну реєстрацію правочину є саме його неукладеність.

Також спірний Договір не містив ознак договору факторингу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 р. у справі № 6-301цс15.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом.

Виходячи з наведеного, можна зробити висновок, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення спірного договору відступлення права вимоги є отримання новим кредитором прибутку у вигляді відповідної плати первісного кредитора.

Крім того позивач посилається на той факт, що представниками сторін було укладено спірний Договір за відсутності необхідного обсягу повноважень, в зв'язку із чим суд відзначає наступне.

Як встановлено судом, Договір від імені Компанії з обмеженою відповідальністю "TAMAURI LIMITED" було підписано уповноваженим представником Ніколаевим М.О., а від імені ТОВ "«СТРАТЕГІЯ-НОВА» " - директором Жуковим Д.Г. та скріплено печатками суб'єктів господарювання.

Позивач вказує, що від імені Компанії з обмеженою відповідальністю "TAMAURI LIMITED" спірний Договір був укладений особою, яка взагалі не мала на це повноважень, а від імені ТОВ «СТРАТЕГІЯ-НОВА» " - директором без отримання згоди вищого органу управління.

Частиною 1 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

З огляду на таке, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. При цьому частиною четвертою статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Однак закон враховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина третя статті 92 Цивільного кодексу України фактично встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 Цивільного кодексу України ). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

При цьому, судом прийнято до уваги, що відповідно ст.241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Згідно з п. 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 р. доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Тобто, навіть у разі встановлення судом факту укладання договору від імені однієї зі сторін неповноважною на те особою, у суду відсутні підстави для визнання його недійсним, якщо наявні в матеріалах справи докази свідчитимуть про наступне схвалення такого правочину.

Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 р. у справі №3-59гс14.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, зокрема, листа від 02.03.2017 р. (апостиль від 07.03.2017 р.) TAMAURI LIMITED, який підписано директором відповідача 1 та скріплено печаткою юридичної особи, між Компанією з обмеженою відповідальністю "TAMAURI LIMITED" та ТОВ "«СТРАТЕГІЯ-НОВА» " було укладено договір №17/09 про відступлення права вимоги.

Суд приймає до уваги лист від 02.03.2017 р. TAMAURI LIMITED в якості належного та допустимого у розумінні ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України доказу подальшого схвалення відповідачем 1 Договору, що з урахуванням приписів ст.241 Цивільного кодексу України виключає наявність підстав для визнання вказаного договору недійсним.

Також із матеріалів справи вбачається, що 03.10.2017 р. загальними зборами ТОВ «СТРАТЕГІЯ-НОВА» було прийнято рішення про схвалення спірного Договору. Вказане рішення не оскаржене в судовому порядку.

З урахуванням викладеного, з огляду на наявні в матеріалах справи докази наступного схвалення ТОВ «СТРАТЕГІЯ-НОВА» та Компанією з обмеженою відповідальністю "TAMAURI LIMITED" спірного Договору, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для визнання вказаного паровичну недійсним у зв'язку з підписанням останнього представниками сторін з перевищенням повноважень.

Крім того, стосовно валюти зобов'язання за спірним Договором суд відзначає наступне.

Зокрема, позивач вказує, що під час укладення спірного договору сторони визначили ціну договору виключно в іноземній валюті, що суперечить вимогам ст. 524 Цивільного кодексу України.

Згідно з приписами ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частинами 1, 2 ст. 533 Цивільного кодексу України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, втім, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання також в іноземній валюті.

Отже, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (постанови Верховного Суду України від 04.07.2011 р. у справі № 3-62гс11 та від 26.12.2011 р. у справі № 3-141гс11).

Крім того, згідно з постановою Верховного Суду України у справі № 6-145-цс/14 від 24.09.2014 р. якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, визначення ціни договору виключно в іноземній валюті згідно чинного законодавства України не свідчить про порушення сторонами приписів ст. 524 Цивільного кодексу України та не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Враховуючи вище зазначене, можна дійти висновку, що позивачем не надано до суду доказів, які б підтверджували той факт, що Договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Договору недійсним.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Це рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 26.12.2017.

Суддя В.І. Мельник