ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

13 грудня 2017 р. Справа № 902/271/17

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІП АВТО ТРАНС", м.Чернігів

до: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м.Вінниця

про стягнення 15 502,98 грн

За участю секретаря судового засідання Кузьменко В.В.

За участю представників:

позивача: Скрипник Андрій Михайлович, довіреність б/н від 29.11.2017 р.

відповідача: не з'явився.

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВІП АВТО ТРАНС" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 15631,17 грн, з яких 12 819,06 грн основного боргу, 658,51 грн 3% річних, 2 153,30 грн інфляційних втрат за договором-заявкою № 1187 від 26.09.2014 р.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором-заявкою № 1187 по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом в частині проведення розрахунків.

Ухвалою суду від 27.03.2017 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/271/17 з призначенням до розгляду в судовому засіданні на 20.04.2017 р. та зобов'язано сторін надати докази необхідні для вирішення спору.

Ухвалою від 20.04.2017 р. відкладено розгляд справи на 23.05.2017 р., в зв'язку з відсутністю доказів повідомлення відповідача про розгляд справи та невиконання сторонами в повному обсязі вимог суду в частині надання доказів.

18.05.2017 р. до суду від позивача надійшла заява № 140 від 15.05.2017 р. про розгляд справи за відсутності представника позивача за наявними в справі доказами. До заяви позивачем додано Витяг з ЄДР відносно відповідача станом на 15.05.2017 р.

Ухвалою суду від 23.05.2017 р. припинено провадження у справі № 902/271/17 на підставі п.6 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

14.06.2017 р. супровідним листом матеріали справи № 902/271/17 надіслано до апеляційної інстанції у зв'язку з надходженням апеляційної скарги № 262 від 08.06.2017 р. на ухвалу суду від 23.05.2017 р.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 р. ухвалу Господарського суду Вінницької області № 902/271/17 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Вінницької області.

Після надходження справи з апеляційної інстанції згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 17.07.2017 р. справу № 902/271/17 передано на новий розгляд судді Банаську О.О.

Ухвалою суду від 19.07.2017 р. справу № 902/271/17 прийнято новим складом суду до свого провадження та призначено до розгляду на 07.08.2017 р.

Однак, 26.07.2017 року до Господарського суду Вінницької області від Рівненського апеляційного господарського суду надійшов запит про надіслання всіх матеріалів справи до апеляційної інстанції для подальшого їх скерування до Вищого господарського суду України.

Ухвалою суду від 26.07.2017 р. зупинено провадження у справі № 902/271/17 до перегляду Вищим господарським судом України в касаційному порядку постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 р. та до повернення матеріалів справи № 902/271/17 до Господарського суду Вінницької області.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 23.10.2017 р. касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 р. повернуто заявнику, а матеріали справи № 902/271/17 до Господарського суду Вінницької області.

20.11.2017 р. матеріали справи № 902/271/17 надійшли до Господарського суду Вінницької області.

Ухвалою від 21.11.2017 р. розгляд справи поновлено та призначено судове засідання на 13.12.2017 р.

Відповідач в судове засідання не з'явився, витребуваних доказів не подав, причин неявки та неподання доказів не повідомив, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином - ухвалою від 21.11.2017 р., яка надсилалась рекомендованою кореспонденцією і факт отримання якої відповідачем підтверджується наявним у справі рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 898.

Крім того, з метою належного повідомлення відповідача суд надіслав ухвалу від 21.11.2017 р. на адресу АДРЕСА_3, яка повернута до суду з відміткою відділення поштового зв'язку "за адресою не проживає".

Про поінформованість відповідача щодо наявності в провадженні суду даної справи свідчать наявні в справі рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, а також подання відповідачем касаційної скарги на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 р.

Враховуючи наведене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

При цьому суд враховує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористався, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

В судовому засіданні 13.12.2017 р. представником позивача подано клопотання № 475 від 04.12.2017 р. про зменшення розміру позовних вимог в частині інфляційних втрат до 2 025,41 грн.

Розглянувши вказану заяву суд дійшов висновку про її прийняття до розгляду, як такої, що не суперечить приписам ст.22 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

26.09.2014 р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс" (Перевізник) укладено договір-заявку № 1187 від 26.09.2014 р. на перевезення вантажів автомобільним транспортом (а.с.10, т.1).

Згідно вказаного Договору-заявки сторонами погоджено: дата і час погрузки, відправник, адрес погрузки - 25.09.2014 р., Латвія; дата, час вигрузки - до 08:00, Україна, м.Обухів; характер вантажу, вага - папір, до 21 т; тип авто, д/н авто і п/п - Рено, НОМЕР_2 НОМЕР_3; Умови оплати - 780 Євро по курсу НБУ на дату вигрузки по б/г розрахунку до 15 днів після отримання оригіналів документів.

На виконання умов договору-заявки № 1187 від 26.09.2014 р. оформлено міжнародну товарно-транспортну накладну LV-26/09 (03) на перевезення вантажу (а.с.11, т. 1).

30.09.2014 р. відповідачу виставлено рахунок № СФ-0000433 на суму 12 819,06 грн за міжнародні перевезення вантажів автомобільним транспортом за вересень 2014 р. по маршруту м.Рига (Латвія) - м.Обухів (Україна) СМR-LV-26/09 (03) (а.с.12, т. 1).

21.04.2015 р. позивачем заявлено претензію № 048 з вимогою сплати заборгованості до якої долучено договір-заявку № 1187 від 26.09.2014 р., рахунок-фактуру № СФ-0000433 від 30.09.2014 р., акт здачі-прийняття робіт № ОУ-0000434 від 30.09.2014 р., акт звірки розрахунків. яку отримано відповідачем 13.06.2015 р., що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення долученого до матеріалів справи (а.с.14-15, т.1).

Як зазначає позивач, після заявлення претензії відповідачем не було погашено заборгованість за автомобільне перевезення, що спонукало звернутися із даним позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог та надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зазначена норма кореспондується з вимогами ст. 144 Господарського кодексу України щодо підстав виникнення майнових прав та обов'язків суб'єктів господарювання.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Різновидом договорів про надання послуг є договір перевезення вантажу.

Статтею 908 ЦК України визначено, що перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Статтями 908, 909 ЦК України визначено, що перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до частини 1 статті 53 Закону України "Про автомобільний транспорт", організацію міжнародних перевезень пасажирів і вантажів здійснюють перевізники відповідно до міжнародних договорів України з питань міжнародних автомобільних перевезень, яким, зокрема, є Конвенція про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів (КДГІВ) від 19.05.1956 (Конвенція), яка була ратифікована Україною Законом "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" від 01.08.2006.

Статтею 1 Конвенції передбачено, що ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Згідно зі статтею 4 Конвенції договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Частиною статті 5 Конвенції встановлено, що вантажна накладна складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Ці підписи можуть бути надруковані чи замінені печатками відправника і перевізника, якщо це допускається законодавством країни, в якій складена вантажна накладна. Перший примірник передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника.

Відповідно до ст. 311 ГК України плата за перевезення вантажів та виконання інших робіт, пов'язаних з перевезенням, визначається за цінами, встановленим відповідно до законодавства.

Недоліки в складанні первинної документації не є підставою для відмови у стягненні заборгованості за надані послуги з посиланням на недоведеність фактів надання таких послуг згідно з умовами договору (постанова Вищого господарського суду України від 19.04.2017 р. у справі № 922/2724/16).

Здійснивши системний аналіз вищевказаних норм законодавства та встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача до відповідача та наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення основного боргу в сумі 12 819,06 грн.

При цьому суд виходив з вартості послуг погодженої сторонами в договорі заявці - 780 Євро, який станом на дату вигрузки згідно курсу НБУ становив грн за 100 од. - 1644,6760/100*780=12 828,47 грн.

Оскільки визначення ціни позову належить до виключної прерогативи позивача суд при прийнятті рішення виходить із суми основного боргу, яку визначив до стягнення у своїй позовній заяві позивач.

Також судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 658,51 грн 3% річних за період з 01.07.2015 р. по 17.03.2017 р., 2 025,41 грн інфляційних втрат за період з 01.07.2017 р. по 28.02.2017 р. у зв'язку з чим суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином заявлені позивачем вимоги про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинного законодавства з урахуванням доведеності позивачем факту прострочення боржника.

При цьому суд приймає до уваги, що пунктом 1.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

При цьому, за результатами перевірки розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат судом у розрахунку 3 % річних не виявлено помилок, в зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню судом в повному обсязі.

При перерахунку інфляційних втрат судом отримано 2 161,06 грн, що є більшим ніж заявив позивач, однак оскільки знову ж таки визначення ціни позову є прерогативою позивача судом задовольняються вказані вимоги у заявленому позивачем розмірі із урахуванням поданої позивачем заяви про зменшення розміру позовних вимог.

При цьому судом взято до уваги, що позивачем правомірно визначено початок періоду прострочення боржника з 01.07.2015 р. з огляду на отримання останнім претензії 13.06.2015 р.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду будь-яких належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу, інфляційних втрат, 3 % річних, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів тощо).

В свою чергу позивачем надано банківську виписку з 26.09.2014 р. по 05.12.2017 р. на підтвердження відсутності проведених відповідачем розрахунків за договором-заявкою № 1187 від 26.09.2014 р.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.49 ГПК України.

Окрім того при прийнятті рішення судом враховано положення п.4.8 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" відповідно до якої якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 ГПК або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з числа зазначених у частині четвертій статті 111 13 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 49 ГПК.

Таким чином на відповідача покладається також судовий збір сплачений позивачем за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 23.05.2017 р. у розмірі 1 600,00 грн.

13.12.2017 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_2, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1, дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІП АВТО ТРАНС", вул.Слободська, 25, м.Чернігів, 14021 (ідентифікаційний код - 37558048) - 12 819 грн 06 коп. - боргу, 658 грн 51 коп. - 3 % річних, 2 025 грн 41 коп. - інфляційних втрат, 1 600 грн 00 коп. - відшкодування витрат на сплату судового збору за подання позову та 1 600 грн 00 коп. - відшкодування витрат на сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Копію рішення надіслати відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 18 грудня 2017 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 3 прим.:

1 - до справи.

2, 3 - відповідачу - АДРЕСА_1, АДРЕСА_3.