ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2017 р. Справа № 911/3318/17

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянув матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Насіння»»

до Фермерського господарства «Братерське»

про стягнення 15759125,12 грн

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність від 15.12.2015;

від відповідача: не прибув.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Насіння»» (далі позивач) подало до господарського суду Київської області позовну заяву про стягнення з Фермерського господарства «Братерське» (далі відповідач) 15606890,38 грн, з яких: 12686228,26 грн основного боргу, 342376,29 грн пені, 2537245,65 грн штрафу та 41040,18 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору № 2-0303/пр713сг від 03.03.2017 в частині оплати отриманого товару.

Ухвалою від 13.11.2017 господарський суд порушив провадження у справі, вжив заходи по підготовці справи до розгляду.

До початку судового засідання до суду від позивача разом з додатками надійшла заява від 22.11.2017 вих. № 1-5/442 про збільшення розміру позовних вимог до 15759125,12 грн.

Також до суду від позивача надійшли письмові пояснення до яких останнім додано витребувані ухвалою суду від 13.11.2017 документи.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, з урахування заяви про збільшення розміру позовних вимог від 22.11.2017 вих. № 1-5/442. Просив долучити до матеріалів справи копії листів від 17.10.2017 вих. № 17 та від 02.11.2017 вих. № 20, в яких відповідач визнає заборгованість перед позивачем у заявленій до стягнення сумі.

Як вбачається з заяви позивача від 22.11.2017 вих. № 1-5/442, поданої до початку розгляду справи по суті, останній уточнив суму позову за рахунок предявлення до відповідача додаткової вимоги про стягнення інфляційних втрат за період жовтень 2017 року, внаслідок чого сума позову збільшилась на 152234,74 грн та наразі складає 15759125,12 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Разом з тим, позивач вправі до початку розгляду господарським судом справи по суті змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно з п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 вбачається, що під збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Така позиція Вищого господарського суду України кореспондується із п. 3 Інформаційного листа від 02.06.2006 №01-8/1228, де Вищий господарський суд України вказав на те, що збільшення розміру позовних вимог не може бути пов'язано з пред'явленням додаткових позовних вимог, про які не йшлося в позовній заяві. Якщо такі додаткові позовні вимоги зв'язані з раніше заявленими позовними вимогами підставою виникнення або поданими доказами (наприклад, коли позов подано на суму основного боргу і позивач до прийняття рішення просить додатково стягнути пеню за прострочку платежу), то їх може бути пред'явлено з дотриманням, зокрема, приписів статті 58 ГПК.

Відповідно до ст. 58 ГПК в одній позовній заяві може бути обєднано кілька вимог, звязаних між собою підставами виникнення або поданими доказами.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заява позивача 22.11.2017 вих. № 1-5/442 по своїй суті не є заявою про збільшення позовних вимог, однак враховуючи, що вона не суперечить законодавству та не порушує чиї - небудь права і охоронювані законом інтереси, господарський суд приймає її до розгляду разом з первісно заявленими позовними вимогами.

З огляду на викладене, спір вирішується виходячи з нової суми позову, що складає 15759125,12 грн, обрахованої наступним чином: 12686228,26 грн основного боргу + 342376,29 грн пені + 2537245,65 грн 20% штрафу + 41040,18 грн 3% річних + 152234,74 грн інфляційних втрат.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, письмового відзиву на позовну заяву не надав.

24.11.2017 до суду з відміткою відділення поштового звязку «вибули» повернулася копія ухвали господарського суду Київської області про порушення провадження у справі від 13.11.2017, направлена відповідачу за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві.

З метою уточнення відомостей щодо місцезнаходження відповідача, в порядку ст. 11 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань", господарським судом було зроблено електронний запит до Єдиного державного реєстру за № НОМЕР_1 та отримано витяг за яким ФГ «Братерське» значиться за адресою: 07211, Київська обл., Іванківський район, с. Мусійки, вул. Центральна, буд. 145.

В п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 зазначено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. Там же зазначено, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не змінював своєї юридичної адреси, і адреса відповідача, на яку направлялися ухвала господарського суду про порушення провадження у справі від 13.11.2017, відповідає адресі, вказаній у витязі з ЄДР.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає, що відповідача було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, проте своїм правом приймати участь в судовому засіданні останній не скористався.

За п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 визначено, що у випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи, що ухвала господарського суду про порушення провадження у справі була надіслана відповідачу за належною адресою, однак повернуто підприємством зв'язку з відміткою про невручення, зважаючи, що явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, клопотань про відкладення розгляду справи та повідомлень суду щодо поважності причин відсутності представника відповідача в судовому засіданні до суду не надходило, при цьому надання письмового відзиву відповідно до вимог ст. 59 ГПК України є правом відповідача, а не його обов'язком, господарський суд вважає, що неявка відповідача, повідомленого належним чином, не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами відповідно до статті 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та обєктивного вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 03.03.2017 між позивачем як продавцем та відповідачем як покупцем був укладений договір № 2-0303/пр713сг (далі договір), згідно з п. 1.1 якого продавець зобовязується в строки, визначені договором, передати у власність покупця (поставити) товар, а покупець зобовязується прийняти товар та оплатити його вартість.

Відповідно до п. 1.2 договору найменування товару: насіння сільськогосподарських культур в асортименті, визначеному в додатках до цього договору, які складають його невідємну частину.

За пунктами 2.1, 4.1, 5.1, 6.1, 7.1 договору сторони погодили, що розгорнутий асортимент та кількість товару, що постачається, а також ціна за одиницю товару кожного найменування в національній валюті, загальна вартість товару, умови поставки, місце поставки та термін поставки товару визначаються у додатках до цього договору.

У відповідності до п. п. 7.2, 9.1, 9.2 договору передбачено, що перехід права власності на товар відбувається в момент фактичної передачі товару та підписання видаткових накладних на товар. Передача-приймання товару здійснюється у пункті поставки, вказаному в додатках до цього договору. Підписання покупцем видаткової накладної також засвідчує факт передачі разом з товаром усієї товаросупровідної документації, в тому числі сертифікатів якості.

Згідно з п. 10.1 договору, останній набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками та засвідчення печатками сторін. Строк дії цього договору становить 12 місяців.

07.03.2017 між сторонами було підписано три додатки до договору № 2-0303/пр713сг від 03.03.2017, а саме: №1, №2 та №3.

За умовами додатків сторони домовились, що товар, який визначений в додатках, повинен бути поставлений покупцю в строк до 30.03.2017. Поставка здійснюється на умовах доставки товару (DAP) на склад покупця за адресою: 07211, Київська обл., Іванківський р-н, с. Мусійки, вул. Центральна, буд. 145.

Судом встановлено, що на виконання умов договору № 2-0303/пр713сг від 03.03.2017 позивачем у березні, квітні 2017 року через представників по довіреностях від 20.03.2017 № 11 та від 28.03.2017 № 12 та на підставі рахунків на оплату № Н-ВК-0703-003 від 07.03.2017, № Н-ВК-0704-003 від 07.03.2017 та № Н-ВК-0705-003 від 07.03.2017 було передано у власність (продано) відповідачу товар в асортименті, визначеному додатками №№ 1-3 до договору, за наступними накладними:

- Додаток № 1: ВН № Н-БК-2303-025 від 23.03.2017 на суму 2515660,36 грн, ВН № Н-БК-0304-030 від 03.04.2017 на суму 2085528,31 грн, ВН № Н-БК-0304-031 від 03.04.2017 на суму 2728854,68 грн, ВН № Н-БК-0304-032 від 03.04.2017 на суму 1565691,02 грн, ВН № Н-БК-0304-033 від 03.04.2017 на суму 2454777,58 грн, ВН № Н-КК-0404-001 від 04.04.2017 на суму 3312915,12 грн. Загальна сума поставки складає 14663427,07 грн.

- Додаток № 2: ВН № Н-КК-2803-003 від 28.03.2017 на суму 657046,42 грн.

- Додаток № 3: ВН № Н-БК-2303-026 від 23.03.2017 на суму 129648,00 грн, ВН № Н-ВК-2303-029 від 23.03.2017 на суму 1317223,68 грн, ВН № Н-ВК-2403-003 від 24.03.2017 на суму 47969,75 грн. Загальна сума поставки складає 1494841,44 грн.

Сума трьох поставок товару визначена у розмірі 16815314,93 грн.

Суд враховує, що дані накладні є достатнім і належним доказом передачі товару по ціні та в кількості погодженій сторонами, оскільки передбачені умовами п. 7.2 та п. 9.2 договору та є первинним документом в розумінні ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Приписами ст. 692 ЦК України унормовано, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до додатку № 1 до договору визначено, що на момент його укладення загальна вартість товару з ПДВ складає 14663427,07 грн і сплачується покупцем в наступні строки: 25% загальної вартості (у розмірі 3665856,77 грн) в строк до 15.03.2017, 75% загальної вартості (у розмірі 10997570,30 грн) в строк до 01.10.2017.

Відповідно до додатку № 2 до договору визначено, що на момент його укладення загальна вартість товару з ПДВ складає 657046,42 грн і сплачується покупцем в наступні строки: 25% загальної вартості (у розмірі 164261,61 грн) в строк до 15.03.2017, 75% загальної вартості (в розмірі 492784,81 грн) в строк до 01.10.2017.

Відповідно до додатку № 3 до договору визначено, що на момент його укладення загальна вартість товару з ПДВ складає 1494841,44 грн і сплачується покупцем в наступні строки: 20% загальної вартості (у розмірі 298968,29 грн) в строк до 15.03.2017, 80% загальної вартості (у розмірі 1195873,15 грн) в строк до 01.10.2017.

Таким чином, суд констатує, що у відповідача виник обовязок розрахуватися за переданий йому товар до 15.03.2017 у сумі 4129086,67 грн (3665856,77 + 164261,61 + 298968,29), а до 01.10.2017 у сумі 12686228,26 грн (10997570,30 + 492784,81 + 1195873,15).

З наявних в матеріалах справи документів, а саме банківських виписок, вбачається, що відповідач, в порушення умов договору та додатків до нього, свої зобов'язання по оплаті отриманого товару виконав частково, сплативши на рахунок позивача за період з 10.03.2017 по 22.03.2017 лише 4129086,67 грн, внаслідок чого станом на дату звернення до суду з даним позовом борг відповідача перед позивачем за переданий йому товар склав 12686228,26 грн (16815314,93 грн 4129086,67 грн).

Суд встановив, що неоплаченими відповідачем залишився борг по накладним, строк сплати по яким було погоджено сторонами згідно з додатків до договору до 01.10.2017.

Листом від 17.10.2017 вих. № 17 відповідач підтвердив часткову оплату поставленого товару за умовами договору від 03.03.2017 на суму 4129086,67 грн та визнав наявність заборгованості перед позивачем у розмірі 12686228,26 грн.

В листі від 02.11.2017 вих. № 20 відповідач повідомив позивача, що має певні труднощі з оборотними активами, тому просить позивача погодити йому графік погашення наявності заборгованості.

Згідно із ч. 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічні положення містяться в ст. ст. 525, 526 ЦК України.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскільки відповідач лише частково оплатив отриманий товар, заборгувавши позивачу 12686228,26 грн, і наявність боргу перед позивачем визнав, останній правомірно звернувся в цій частині з позовом до суду.

Розглядаючи питання щодо законності та обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення нарахованих позивачем штрафних санкцій, господарський суд приймає до уваги, що згідно з п. 11.2 та п. 11.4 договору № 2-0303/пр713сг від 03.03.2017 сторони передбачили відповідальність покупця за порушення договірних зобовязань у вигляді 20% штрафу та пені.

Так, умовами договору визначено, що за порушення строків виконання зобовязань за цим договором сторона, яка допустила прострочку, сплачує другій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, нарахованої на суму простроченого зобовязання за кожен день прострочки. В разі ухилення від оплати вартості товару понад 15 календарних днів покупець, крім пені, сплачує продавцеві штраф у розмірі 20% від загальної вартості товару.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Зі змісту ст. 610 ЦК України випливає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, порушення відповідачем строків оплати за товар, є порушенням зобов'язання, що відповідно до ст. 611 ЦК України тягне за собою правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплату неустойки.

За таких обставин, враховуючи наявність передбачених договором підстав для застосування до відповідача відповідальності у вигляді сплати неустойки, зокрема штрафу, а також перевіривши правильність його нарахування на основну суму боргу (12686228,26 грн), господарський суд встановив, що його сума у розмірі 2537245,65 грн є обґрунтованою та вірною.

Окрім того, відповідно до розрахунку позивача, останній просить стягнути з відповідача 342376,29 грн пені, нарахованої з урахуванням вимог Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Здійснивши перерахунок пені відповідно до визначеного позивачем періоду до нарахування, господарський суд встановив, що її розмір складає 351413,06 грн, проти заявленого до стягнення у позові - 342376,29 грн.

Так, відповідно до здійсненого судом перерахунку суми пені за період з 17.03.2017 по 21.03.2017 на суму боргу 32852,32 грн її розмір складає 126,01 грн, а за період з 01.10.2017 по 08.11.2017 на суму боргу 12686228,26 грн 347915,46 грн.

При цьому, суд зазначає, що допущення вказаних недоліків при розрахунку пені не вплинули на правомірність вимог позивача про стягнення з відповідача її суми у розмірі 342376,29 грн.

Враховуючи, що суд не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог без клопотання позивача та зважаючи, що заявлення пені у зменшеному розмірі є правом сторони, суд вважає вимогу позивача про стягнення на його користь 342376,29 грн пені обґрунтованою.

Що стосується 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем за неналежне виконання відповідачем умов договору 2-0303/пр713сг від 03.03.2017, то за ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до уточненого позивачем розрахунку ціни позову, останній просить стягнути з відповідача інфляційні за жовтень 2017 року в сумі 152234,74 грн, а також 41040,18 грн 3% річних.

Перевіривши проведені позивачем нарахування інфляційних та річних, господарський суд дійшов висновку, що їх суми обґрунтовані та вірні.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень належними та допустимими у справі доказами; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що відповідач позов за підставою та предметом не оспорив, доказів сплати боргу у повному обсязі та/або інших доказів на спростування позовних вимог суду не надав, заборгованість у заявленій позивачем до стягнення сумі визнав.

Водночас позивач належними та допустимими доказами обґрунтував заявлені у суді позовні вимоги.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд вважає вимоги позивача щодо стягнення боргу обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства і укладеного договору, підтвердженими належними доказами, які є в матеріалах справи, та такими, що підлягають задоволенню на суму 15759125,12 грн, з яких: 12686228,26 грн сума основного боргу, 342376,29 грн пені, 41040,18 грн 3% річних, 152234,74 грн інфляційних втрат та 2537245,65 грн 20% штрафу.

Судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фермерського господарства «Братерське» (07211, Київська обл., Іванківський район, с. Мусійки, вул. Центральна, буд. 145, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Насіння»» (03150, м.Київ, вул. Предславинська, буд. 34-Б, ): 12686228 (дванадцять мільйонів шістсот вісімдесят шість тисяч двісті двадцять вісім гривень) 26 коп основного боргу, 342376 (триста сорок дві тисячі триста сімдесят шість гривень) 29 коп пені, 41040 (сорок одну тисячу сорок гривень) 18 коп 3% річних, 152234 (сто пятдесят дві тисячі двісті тридцять чотири гривні) 74 коп інфляційних втрат, 2537245 (два мільйони пятсот тридцять сім тисяч двісті сорок пять гривень) 65 коп 20% штрафу та 236386 (двісті тридцять шість тисяч триста вісімдесят шість гривень) 88 коп судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 20.12.2017

Суддя В.М. Антонова