РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2017Справа №910/19909/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фідленс Фармінг»

До 1. Приватного акціонерного товариства «Агропромислова Компанія»

2. Приватного підприємства «Вікторіа»

Про стягнення 292 678,12 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Драчук С.В.

Від відповідача-1: Кальченко А.В.

Від відповідача-2: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фідленс Фармінг» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Агропромислова Компанія» (далі - відповідач-1), Приватного підприємства «Вікторіа» (далі - відповідач-2) про стягнення 292 678,12 грн., з яких:

- з Приватного акціонерного товариства «Агропромислова Компанія» 164318,36 грн. пені та 126359,76 грн. 20% річних,

- солідарно з Приватного акціонерного товариства «Агропромислова Компанія», Приватного підприємства «Вікторіа» 1000,00 грн. пені та 1000,00 грн. 20% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.17. порушено провадження у справі № 910/19909/17 та призначено її до розгляду на 17.12.17.

01.12.17. відповідачем-1 через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

05.12.17. відповідачем-2 через відділ діловодства суду було подано клопотання про розгляд справи за відсутності повноваженого представника заявника, крім того, у вказаному клопотанні викладено правову позицію Приватного підприємства «Вікторіа», відповідно до якої відповідач-2 визнає позовні вимоги щодо стягнення 1000,00 грн. пені та 1000,00 грн. 20% річних в повному обсязі.

07.12.17. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові заперечення на відзив відповідача-1.

В судовому засіданні 07.12.17. було оголошено перерву до 14.12.17.

14.12.17. позивачем через відділ діловодства суду було подано додаткові письмові заперечення на відзив відповідача-1.

В судовому засіданні 14.12.17. позивачем було підтримано свої позовні вимоги.

Відповідач-1 в судовому засіданні 14.12.17. проти позову заперечував.

Відповідач-2 в судове засідання 14.12.17. не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача-2 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, доказове наповнення матеріалів справи, а також клопотання відповідача-2 про розгляд справи за відсутності його повноважного представника, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача-2.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/19909/17.

В судовому засіданні 14.12.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

09.08.16. між позивачем (далі - Постачальник) та відповідачем-1 (далі - Покупець) було укладено Договір поставки № Д-3/1СВ на умовах товарного кредиту № 143-ПД (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1) Постачальник продає, а Покупець купує на умовах Договору Товар в кількості, асортименті, цінах та умовах поставки (Інкотермс 2010), що обумовлюється в додатках або специфікаціях або видаткових накладних, які є невід'ємною частиною Договору. Товаром згідно з цим Договором є кормові добавки, премікси, білкові вітамінно-мінеральні добавки, готові корма, комбікорми, замінники цільного молока, ветеринарні препарати, спеціальні добавки, елементи обладнання, обладнання та інший товар (п. 1.2 Договору).

Строк дії Договору сторонами погоджено п. 8.1 з дати підписання його сторонами і скріплення печатками і діє до 31.12.19., а в частині зобов'язань які виникли під час дії Договору - до повного їх виконання.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

25.01.17. між позивачем, як кредитором, та відповідачем-2, як поручителем, було укладено Договір поруки № 2501/17, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань відповідачем-1 за Договором, зокрема, поручитель відповідає перед кредитором за виконання грошових зобов'язань по оплаті основного боргу в розмірі 1000,00 грн., пені в розмірі 1000,00 грн., 20% відсотків річних в розмірі 1000,00 грн., інфляційних втрат в розмірі 1000,00 грн., відсотків за користування товарним кредитом в розмірі 1000,00 грн., 20% штрафу в розмірі 1000,00 грн. Всього на суму 6000,00 грн. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною (п. п. 1.1, 1.2 договору поруки № 2501/17 від 25.01.17.).

Договір поруки № 2501/17 від 25.01.17. у відповідності до пункту 3.1 набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.18.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Звертаючись з даним позовом до суду позивач вказує на те, що ним було поставлено відповідачу товар за договором, який відповідачем оплачено було не в повному обсязі, в зв'язку з чим позивач на підставі п. 6.2 Договору нарахував пеню, 20% річних та звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов'язань та обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Позивачем пред'явлено до стягнення з відповідача-1 164 318,36 грн. пені та 126 359,76 грн. 20% річних на підставі пункту 6.2 Договору.

Відповідно до п. 6.2 Договору у разі порушення Покупцем строків оплати Товару він сплачує на користь Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка існувала в період прострочення, за кожний день прострочення платежу та двадцять процентів річних за неправомірне користування грошовими коштами за весь час прострочення. Неустойка нараховується по день остаточного проведення розрахунку Покупцем.

Додатковою угодою № 1 від 03.11.16. до Договору сторони виклали п. 6.2 Договору в наступній редакції: у разі Порушення Покупцем строків оплати Товару, він сплачує на користь Постачальника пеню в розмірі 1% за кожен день прострочення платежу, штраф в розмірі двадцять процентів від суми заборгованості та двадцять процентів річних за неправомірне користування грошовими коштами за весь час прострочення (ст. 625 ЦК України). Неустойка нараховується по день остаточного проведення розрахунку Покупцем.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 18.10.17. у справі № 908/1707/17 ( з врахуванням ухвали від 11.12.17. про виправлення описки), яке набрало законної сили, визнано недійсними п. 2.4 та п. 6.2 Договору поставки Д-3/1 СВ на умовах товарного кредиту № 143-ПД від 09.08.16., укладеного між Приватним акціонерним товариством «Агропромислова компанія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фідленс Фармінг».

Обставини, встановлені у справі № 908/1707/17, суд під час провадження у даній справі вважає такими, що відповідно до приписів ст. 35 ГПК України не підлягають повторному доказуванню.

Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Даний принцип тісно пов'язаний з приписами ч. 3 ст. 35 ГПК України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Оскільки, на момент розгляду даної справи набрало законної сили та діє рішення Господарського суду Запорізької області від 18.10.17. у справі № 908/1707/17 (з врахуванням ухвали від 11.12.17. про виправлення описки), то встановлені нею факти мають обов'язкову силу для вирішення даної справи.

При цьому, на противагу твердженням позивача, судом у вказаному рішенні визнано недійсним саме п. 6.2 Договору поставки Д-3/1 СВ на умовах товарного кредиту № 143-ПД від 09.08.16., а не пункт 3 додаткової угоди № 1 від 03.11.16. до Договору, яким було внесено зміни в п. 6.2 Договору.

Отже, оскільки п. 6.2 Договору поставки Д-3/1 СВ на умовах товарного кредиту № 143-ПД від 09.08.16 визнано недійсним, відсутні правові підстави для нарахування позивачем 164 318,36 грн. пені та 126 359,76 грн. 20% річних на підставі недійсного пункту 6.2 Договору.

При цьому, доводи позивача, викладені в письмових запереченнях на відзив, зводяться до оскарження доводів суду, покладених в обґрунтування судового рішення у справі № 908/1707/17, яке набрало законної сили.

Крім вказаного, позивач не позбавлений права звернутись у даній справі із заявою про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, якщо зміняться обставини, які матимуть істотне значення для прийняття іншого рішення у даній справі, ніж те прийняте за наслідками розгляду спору по суті.

Звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідача-1.

З огляду на встановлену судом відсутність правових підстав для стягнення з відповідача-1 на користь позивача пені та 20% річних на підставі п. 6.2 Договору, відсутні правові підстави для солідарної відповідальності Поручителя (відповідача-2) перед позивачем по сплаті останньому 1 000,00 грн. пені та 1 000,00 грн. 20% річних, внаслідок чого суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині.

Враховуючи все викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.12.17.

Суддя Т.М. Ващенко