КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2017 р. Справа№ 910/14615/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тищенко О.В.

Тарасенко К.В.

секретар судового засідання Каніковський А.О.

за участю представників:

від позивача: Татарінцева К.А.

від відповідача: Дорошенко А.Ю., Іванов В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Кюне і Нагель"

на рішення господарського суду міста Києва

від 24.10.2017 (повне рішення складено 03.11.2017)

у справі №910/14615/17 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Дочірнього підприємства "Кюне і Нагель"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СОБІ"

про стягнення 478378,01 грн

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство "Кюне і Нагель" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "СОБІ" 478378,01 грн., з яких: 437069,20 грн. вартості втраченого вантажу та 41308,81 грн. упущеної вигоди, що була стягнута з позивача на користь ТОВ "Комфі Трейд" за рішенням господарського суду Київської області №911/4645/15 від 15.11.2017, як експедитора за договором транспортного експедирування № КН276FO від 10.11.2014.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач здійснював перевезення вантажу ТОВ "Комфі Трейд" за замовленням позивача згідно договору-заявки № 20-7617-411-012 від 13.11.2014 до договору перевезення №КН 372 FO від 13.11.2014 по CMR №CZASB016969 від 19.11.2014, в процесі якого відповідно до Акту від № 2611 від 26.11.2014 було виявлено нестачу вантажу, тому за тверджуваннями позивача, саме ТОВ "СОБІ" відповідно до п.6.2 договору, ст.ст. 928-935 ЦК України, має нести відповідальність за недостачу вантажу та відшкодувати понесені позивачем збитки у сумі 478378,01 грн.

У відзиві на позовну заяву, відповідач просив застосувати строк позовної давності щодо звернення з даним позовом.

02.10.2017 до суду першої інстанції від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої останній просить стягнути з відповідача 473090,06 грн., у т.ч. 437069,20 грн. вартості втраченого вантажу, 29029,38 грн. упущеної вигоди та 6991,48 грн. судового збору.

Заяву прийнято судом до розгляду відповідно до ст.22 ГПК України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.10.2017 у задоволенні позову відмовлено повністю, у зв'язку зі спливом позовної давності.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Дочірнє підприємство "Кюне і Нагель" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 24.10.2017 у справі №910/14615/17 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм процесуального та матеріального права. В апеляційній скарзі скаржник вказує зокрема на те, що позивач скористався правом зворотного регресу та подав позов до відповідача з метою відшкодування завданих збитків, які сплатив для ТОВ "Комфі Трейд" на підставі рішення господарського суду Київської області у справі №911/4645/15. Скаржник зазначає, що факт втрати вантажу з вини відповідача не потребує доказування, адже вказана обставина встановлена рішенням господарського суду Київської області у справі №911/4645/15. На думку скаржника судом першої інстанції неправомірно застосовано позовну давність, оскільки у даному випадку, позовна давність терміном в один рік повинна відраховуватися з 19.09.2017 (дата набрання законної сили рішення господарського суду Київської області від 15.06.2017 у справі №911/4645/15), тобто з моменту, коли у позивача виникло право на пред'явлення позову до відповідача про стягнення збитків, які завдані втратою вантажу з вини відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.11.2017 (у складі: головуючого судді: Іоннікова І.А., суддів Тищенко О.В., Тарасенко К.В.) прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРАТОРГ" до провадження; розгляд апеляційної скарги призначено на 20.12.2017.

19.12.2017 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими.

З 15 грудня 2017 року набрав чинності Господарський процесуальний кодекс України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII (далі - ГПК України).

Відповідно до пп. 9 п. 1 розділу XI "Перехідні положення" ГПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає за необхідне здійснювати розгляд справи за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у главі 1 "Апеляційне провадження" розділу IV ГПК України.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представники сторін надали пояснення по суті спору.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

13.11.2014 між ДП "Кюне і Нагель", як замовником, та ТОВ "Собі", як перевізником, був укладений договір перевезення №KH 372 FO (далі за текстом - договір), відповідно до умов якого перевізник зобов'язався здійснювати перевезення довіреного йому вантажу автомобільним транспортом по території України, а також у міжнародному сполученні, відповідно до умов заявок замовника, а замовник - сплатити погоджену сторонами провізну плату.

Відповідно до п.2.2 договору, заявка є невід'ємною частиною цього договору, в якій відображаються істотні умови кожного конкретного перевезення, а саме: найменування, кількість (вага) та пакування вантажу, його особливі характеристики; найменування та місцезнаходження вантажовідправника та вантажоодержувача; пункти відправлення та призначення вантажу; маршрут перевезення; державні номери транспортного засобу; прізвище, ім'я, по-батькові та інші особисті дані водія транспортного засобу; вимоги щодо технічного та санітарного стану транспортного засобу; особливі вказівки замовника; дата і час завантаження та розвантаження або строк виконання перевезення; розмір провізної плати; інші умови перевезення.

За умовами п.3.1договору, перевізник зобов'язаний забезпечити подачу транспортного засобу під завантаження в узгоджені сторонами в заявці строки і в стані, в усіх відношеннях придатному для автомобільних перевезень довіреного вантажу (відповідно до санітарних, технічних, гігієнічних, нормативних та інших вимог), з урахуванням вимог заявки, типу вантажу, а також норм законодавства України та держав призначення, транзиту,

У п.3.4 договору визначено, що прийняти вантаж за кількістю, а у випадку виявлення пошкоджених (деформованих, підмочених, розірваних тощо) одиниць завантаження (ящиків, коробів) зробити про це запис у всіх примірниках транспортної накладної до початку перевезення і довести ці обставини до відома замовника.

При завантаженні транспортного засобу водій перевізника зобов'язаний перевірити пакування, кріплення вантажу в транспортному засобі, а також пересвідчитись у відсутності загального перевантаження транспортного засобу, перевантаження на вісь/вісі транспортного засобу, а за наявності таких порушень і відмови вантажовідправника їх виправити, здійснити відповідний запис у всіх примірниках транспортної накладної до початку перевезення і довести ці обставини до відома замовника (п.3.5 договору).

Відповідно до п.3.15 договору, перевізник визнає, що є лише виконавцем перевезення, а замовник не є власником вантажу, що перевозиться і тому не має права будь-яким чином притримувати вантаж і зобов'язаний у відповідності до умов договору видати його належному вантажоодержувачу.

На виконання умов договору та заявки-договору від 13.11.2014 за міжнародною автомобільною накладною (CMR) №CZ ASB016969 від 19.11.2014 ТОВ "СОБІ" здійснило перевезення вантажу.

Позивач стверджує, що після прибуття транспортного засобу автомобіля перевізника з вантажем у пункт призначення, під час перевірки вантажу за кількістю та якістю було виявлено нестачу товару, а саме ноутбуків Lenovo IdeaPad G50-30 (Z80G0017VUA) у кількості 71 штук, загальною вартістю 18 318 доларів США, факт нестачі вантажу зафіксовано в Акті прийняття товару за кількістю та якістю №2611 від 26.11.2014.

Посилаючись на приписи ст.ст. 526, 611, 929-935 ЦК України, ст. 35 ГПК України, ст.ст. 8, 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" позивач просить стягнути з відповідача збитки, посилаючись на те, що доставка вантажу з нестачею відбулась з вини відповідача - перевізника за договором перевезення, який ніс повну матеріальну відповідальність за вантаж при перевезенні. Позивач заявляє до стягнення збитки у сумі 473090,06 грн., стягнених з позивача на користь ТОВ "Комфі Трейд" за рішенням господарського суду Київської області №911/4645/15 від 15.06.2017, як експедитора за договором транспортного експедирування №КН276FO від 10.11.2014, укладеного між позивачем та ТОВ "Комфі Трейд".

Відповідно до ст. ст. 526, 629 ЦК України: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 924 ЦК України визначено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Виходячи зі змісту ст. ст. 929, 932, 934 ЦК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу; експедитор має право залучити до виконання своїх обов'язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору; за порушення обов'язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу.

13.11.2014 позивачем (замовником) було подано відповідачу (перевізнику) договір-заявку №20-7617-411-012, відповідно до якої позивач замовив відповідачу перевезення за маршрутом Річани (Чехія) - Дніпропетровськ (Україна), вантажовідправник ASBIS Enterpris PLC з зазначенням адреси завантаження: ASBIS Enterpris PLC Logistic Park D1 East (Prologis), Na Dlouhem 79, 25101 Ricany-Jazlovice, Czech Republic, дата завантаження 19.11.2014 до 10:00 "строго", вантажоотримувач Comfy Trade LLC, адреса: вул.Кринична, 30, 49100, Дніпропетровськ, Україна, вивантаження 6-B Slavy Blvd., office 413, 49100, Dnipropetrovsk, Ukraine, найменування вантажу "ноутбуки, моб.телефони", кількість місць (піддонів) не вказано, вага "15 тон", об'єм "82 куб.м", строк доставки "до 8:00 24.11.2014".

В графі 22 заявки позивачем зазначено, що перевізник несе повну матеріальну відповідальність за вантаж.

На виконання умов договору та вищевказаної заявки-договору від 13.11.2014 за міжнародною автомобільною накладною №CZ ASB016969 від 19.11.2014 ТОВ "СОБІ" здійснив перевезення вантажу.

Згідно міжнародної накладної №CZ ASB016969 перевізник прийняв до перевезення 32 палети - ноутбуки, вага брутто 7432, об'єм не вказано.

В графі 22 міжнародної накладної міститься штамп та підпис відправника, в графі 23 підпис перевізника, нижче штамп "Навантаження здійснено в присутності водія. Претензій до упаковки нема. Зовнішніх пошкоджень не виявлено".

Таким чином, перевізник за міжнародною накладною прийняв до перевезення і перевірив 32 палети - ноутбуки.

Вказаний вантаж був доставлений вантажоодержувачу, про що в правому нижньому куті накладної вантажоодержувачем зроблена відмітка " 26.11.2014 акт №2611 від 26.11.14".

Позивач стверджує, що після прибуття транспортного засобу у пункт призначення, під час перевірки вантажу за кількістю та якістю було виявлено нестачу товару, а саме ноутбуків Lenovo IdeaPad G50-30 (Z80G0017VUA) у кількості 71 штук, загальною вартістю 18 318 доларів США, факт нестачі вантажу зафіксовано в Акті прийняття товару за кількістю та якістю №2611 від 26.11.2014.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, акт №2611 прийняття товару за кількістю та якістю не є належним доказом недостачі вантажу, оскільки не містить дати складання та дати затвердження, місця складання, стану тари (упаковки), причини недостачі та інших необхідних реквізитів для акта приймання по кількості та якості.

Крім того, акт містить недостовірні дані, зокрема, в п.8 акту вказано дата і номер товарно-транспортної накладної - міжнародної накладної №CZASB016969 від 19.11.2014, а в п.10 зазначено три позиції кодів товару, найменування, кількість по документах постачальника відповідно 174, 360, 1800, що не відповідає дійсності, оскільки міжнародна накладна № CZASB016969 від 19.11.2014 не містить ні кодів, ні кількості товару.

В міжнародній накладній № CZASB016969 в графі товар вказано "32 палети - ноутбуки" і вага брутто 7432 кг, дані про коди і кількість товару в міжнародній накладній відсутні.

Тобто, з договору-заявки №20-7617-411-012 від 13.11.2014 та міжнародної накладної № CZ ASB016969, вбачається, що перевізник прийняв до перевезення вантаж не за кількісними показника, а за вагою 7432 кг, 32 палети - ноутбуки.

В той час, як в наданому позивачем Акті прийняття товару по кількості і якості №2611 від 26.11.2014 приймання вантажу та встановлення його недостачі здійснювалось по кількості та найменуванням товару, без застосування засобів вимірювальної техніки.

Крім того, вантажоодержувачем при прийомці товару в тому ж Акті зазначено, що вантаж прибув без пошкодження пломб.

Таким чином, Акт прийняття товару по кількості і якості № 2611 від 26.11.2014 носить суперечливий характер та не може бути підставою для покладення відповідальності на перевізника.

Проте інші матеріали справи, зокрема, пояснення водія, відповіді на претензії, рішення господарського суду Київської області від 15.06.2017 у справі №911/4645/15, витяг з кримінального провадження №0002896, підтверджують факт недостачі вантажу.

Відповідно до п.6.2 договору визначено, що перевізник несе матеріальну відповідальність за нестачу/втрату/пошкодження/псування прийнятого до перевезення вантажу в розмірі повної фактурної вартості невистачаючої/ втраченої/ пошкодженої/ зіпсованої одиниці завантаження (враховуючи, але не обмежуючись, ПДВ).

Будь-яке пошкодження/псування (підмочка, деформація, розрив тощо) заводської тари вантажу розглядається сторонами як неможливості відновлення вантажу в такій пошкодженій/зіпсованій одиниці завантаження і приймається як втрата всієї одиниці завантаження.

У випадку нестачі/втрати/пошкодження/псування вантажу, факт виявлення яких підтверджується Актом встановленої форми, замовник має право притримати провізну плату в межах вартості невистачаючого/втраченого/пошкодженого/зіпсованого вантажу до моменту відшкодування перевізником збитків в повному розмірі.

У разі пред'явлення вантажовідправником/вантажоодержувачем замовнику претензії відносно втрати, недостачі. Псування або пошкодження вантажу, відшкодування претензійної суми відбувається шляхом утримання провізної плати, яка належить перевізнику, в рамках сплати претензійних вимог.

Як встановлено судом, спірні правовідносини підпадають під дію Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, Женева, 19 травня 1956 року, оскільки відповідно до умов договору перевезення №KH 372 FO від 13.11.2014 та заявки №20-7617-411-012 від 13.04.2014, перевезення вантажу здійснювалось автомобільним транспортом із місця перевезення до місця доставки, які знаходяться у різних країнах, та оформлено міжнародною накладною.

Як визначено умовами п.2.3 договору перевезення №KH 372 OF від 13.11.2014, відносини сторін за цим договором регулюються положеннями чинного законодавства України та міжнародними конвенціями.

Відповідно до статей 4, 9 Конвенції договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної; вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Відповідно до ч.1 ст. 13 Конвенції, після прибуття вантажу на місце, передбачене для його доставки, одержувач має право вимагати від перевізника передачі йому другого примірника вантажної накладної і вантажу в обмін на розписку. Якщо встановлена втрата вантажу чи якщо вантаж не прибув після закінчення терміну, передбаченого в статті 19, одержувач може від свого імені пред'явити перевізнику вимоги, основані на праві, що витікає з договору перевезення.

Пунктами 1, 2 статті 17 Конвенції визначено, що перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за затримку доставки. Перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його ушкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути.

Пунктом 1 статті 18 Конвенції встановлено, що тягар доказу того, що втрата вантажу, його ушкодження чи затримка доставки викликані обставинами, зазначеними в пункті 2 статті 17, лежить на перевізнику.

Відповідачем, як перевізником, не доведено суду, що вантаж за міжнародною накладною було доставлено без втрат.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач у відзиві на позовну заявив про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу).

Відповідно до п.1 ст. 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік, а відлік терміну позовної давності починається, зокрема, у випадку часткової втрати чи пошкодження вантажу, або прострочення в доставці - з дня доставки. День початку відліку терміну позовної давності у термін не зараховується.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. п. 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Як вбачається із міжнародної накладної вантаж було доставлено вантажоодержувачу - 26.11.2014, отже з 27.11.2014 почався термін позовної давності, який закінчився 27.11.2015.

Згідно відмітки господарського суду, яка міститься на першому аркуші позовної заяви, позивач звернувся з даним позовом до суду 29.08.2017, тобто з пропуском строку позовної давності.

Клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності позивачем не заявлялось, в зв'язку з чим суд позбавлений можливості дати оцінку обставинам, які зумовили пропуск строку позовної давності.

З огляду на викладене, враховуючи те, що вимога позивача про стягнення спірної суми заявлена поза межами строку позовної давності, відповідачем заявлено про застосування позовної давності, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно застосовано позовну давність та відмовлено в позові.

Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі щодо неправомірного застосування судом позовної давності, з посиланням на те, що позовна давність терміном в один рік повинна відраховуватися з 19.09.2017 (дата набрання законної сили рішення господарського суду Київської області від 15.06.2017 у справі №911/4645/15), тобто з моменту, коли у позивача виникло право на пред'явлення позову до відповідача про стягнення збитків, які завдані втратою вантажу з вини відповідача, є безпідставними з огляду на те, що Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів чітко визначено початок терміну позовної давності у випадку часткової втрати вантажу - з дня доставки.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вищевикладені обставини справи спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, та на які він посилається як на підставу скасування рішення суду, а тому відхиляються судом.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування, зміни чи визнання нечинним оскаржуваного рішення суду не вбачається.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Кюне і Нагель" залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 24.10.2017 у справі №910/14615/17 - без змін.

Матеріали справи №910/14615/17 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді О.В. Тищенко

К.В. Тарасенко

(повний текст постанови складено 22.12.2017)