ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2017 р. Справа № 922/2055/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Гребенюк Н. В. , суддя Медуниця О.Є.

при секретарі судового засідання Кохан Ю.В.,

за участі:

прокурора - Захарова Н.О., службове посвідчення № 032956 від 10.04.2015;

представника позивача - ОСОБА_1, довіреність № 384 від 29.11.2016;

представника 1-го відповідача - ОСОБА_2, довіреність №30-05/01 від 30.05.2017;

представника 2-го відповідача - не зявився;

представника 1-ї третьої особи - ОСОБА_3, паспорт серія МТ480193 від 25.01.2017;

представника 2-ї третьої особи - не зявився;

представника 3-ї третьої особи - не зявився;

представника 4-ї третьої особи - не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу 1-го відповідача (вх. № 2842Х/3-28) на рішення Господарського суду Харківської області від 16 серпня 2017 року по справі № 922/2055/17

за позовом Заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, м. Київ;

до: 1) Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця, м. Київ;

2) Геніївської сільської ради Зміївського району Харківської області, с. Геніївка Зміївського району Харківської області;

треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1. Дочірнього підприємства Санаторій Ялинка, с. Дачне Зміївського району Харківської області;

2. Комунальне підприємство Зміївське БТІ, м. Зміїв Харківської області;

3. Відділ з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Зміївської райдержадміністрації Харківської області, м. Зміїв Харківської області;

4. Виконавчий комітет Геніївської сільської ради Зміївського району Харківської області, с. Геніївка Зміївського району Харківської області;

про визнання недійсним та скасування рішення та свідоцтва, визнання права власності та витребування із володіння,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року заступник прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до ПрАТ ЛОЗПУ "Укрпрофоздоровниця" та Геніївської сільської ради Зміївського району Харківської області, в якому просить:

1) визнати недійсним рішення Геніївської сільської ради № 3 від 21.04.1999 про оформлення права колективної власності на будівлі і споруди Зміївського обєднання санаторно-курортних установ в с. Дачне за ЗАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця;

2) визнати недійним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03.08.2005, видане виконавчим комітетом Геніївської сільської ради про визнання за ЗАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця права приватної власності на загальну площу обєкта 8626,6 кв.м, а саме: лікувальний корпус, Б-2, 723,6 кв.м; будівлю діагностичного центру, В-1, 95,6 кв.м; насосну Г-1, 59,7 кв.м; їдальню Д-1, 1669,9 кв.м; павільйон, Е-1, 78,4 кв.м.; овочесховище В-1, 57,7 кв.м; гараж-пральню, К-1, 591,6 кв.м; котельню-склад-душову-засолочний цех, И-1, 787,4 кв.м; трансформаторну підстанцію, Н-1, 42,3 кв.м; склад № 2, П-1, 175,0 кв.м; дитячий клуб Чебурашка, Р-1, 274,2 кв.м; будинок побуту С-2, 339,4 кв.м; літній кінотеатр-солярій, Т-2, 76,8 кв.м; спальний корпус № 32, У-2, 568,8 кв.м; спальний корпус № 34, Ф-2, 1135,2 кв.м; спальний корпус типу БАМ, Х-1, 43,1 кв.м; спальний корпус типа БАМ, Ц-1, 43,1 кв.м; спальний корпус № 35, 4-2, 671,0 кв.м; зимовий клуб на 300 місць, III-1, 900,8 кв.м; танцювальний майданчик з естрадою - 13,4 кв.м; магазин, Ю-1, 279,7 кв.м; головний вхід № 1; огорожа № 2; водонапірна башта, № 5; скважина №№ 13-15; авто-мийка № 17; скульптура Достатку № 23; пожежний резервуар №№ 21, 24; скважина №№ 25, 26, замощення № 18, розташовані за адресою: вул. Курортна, 1, с. Дачне, Зміївський район, Харківська область;

3) скасувати державну реєстрацію права власності за ЗАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця від 04.08.2005 за реєстраційним номером 11602377 на обєкти нерухомого майна на загальну площу обєкта 8626,6 кв.м, а саме: лікувальний корпус, Б-2, 723,6 кв.м; будівлю діагностичного центру, В-1, 95,6 кв.м; насосну Г-1, 59,7 кв.м; їдальню Д-1, 1669,9 кв.м; павільйон, Е-1, 78,4 кв.м.; овочесховище В-1, 57,7 кв.м; гараж-пральню К-1, 591,6 кв.м; котельню-склад-душову-засолочний цех, И-1, 787,4 кв.м; трансформаторну підстанцію, Н-1, 42,3 кв.м; склад № 2, П-1, 175,0 кв.м; дитячий клуб Чебурашка, Р-1, 274,2 кв.м; будинок побуту С-2, 339,4 кв.м; літній кінотеатр-солярій, Т-2, 76,8 кв.м; спальний корпус № 32, У-2, 568,8 кв.м; спальний корпус № 34, Ф-2, 1135,2 кв.м; спальний корпус типу БАМ, Х-1, 43,1 кв.м; спальний корпус типа БАМ, Ц-1, 43,1 кв.м; спальний корпус № 35, 4-2, 671,0 кв.м; зимовий клуб на 300 місць, III-1, 900,8 кв.м; танцювальний майданчик з естрадою -13,4 кв.м; магазин, Ю-1, 279,7 кв.м; головний вхід № 1; огорожа № 2; водонапірна башта, № 5; скважина, № 13-15; авто-мийка № 17; скульптура Достатку № 23; пожежний резервуар № 21, 24; скважина № 25, 26, замощення, № 18, розташовані за адресою: вул. Курортна, 1, с. Дачне, Зміївський район, Харківська область, 63434;

4) визнати право власності за державою Україна в особі Фонду державного майна України на обєкти нерухомого майна та витребувати вказане нерухоме майно у ПрАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця на загальну площу обєкта 8626,6 кв.м, а саме: лікувальний корпус, Б-2, 723,6 кв.м; будівлю діагностичного центру, В-1, 95,6 кв.м; насосну Г-1, 59,7 кв.м; їдальню Д-1, 1669,9 кв.м; павільйон, Е-1, 78,4 кв.м.; овочесховище В-1, 57,7 кв.м; гараж-пральню, К-1,591,6 кв.м; котельню-склад-душову-засолочний цех, И-1, 787,4 кв.м; трансформаторну підстанцію, Н-1, 42,З кв.м; склад № 2, П-1, 175,0 кв.м; дитячий клуб Чебурашка, Р-1, 274,2 кв.м; будинок побуту С-2, 339,4 кв.м; літній кінотеатр-солярій, Т-2, 76,8 кв.м; спальний корпус № 32, У-2, 568,8 кв.м; спальний корпус № 34, Ф-2, 1135,2 кв.м; спальний корпус типу БАМ, Х-1, 43,1 кв.м; спальний корпус типу БАМ, Ц-1, 43,1 кв.м; спальний корпус № 35, 4-2, 671,0 кв.м; зимовий клуб на 300 місць, Ш-1, 900,8 кв.м; танцювальний майданчик з естрадою 13,4 кв.м; магазин, Ю-1, 279,7 кв.м; головний вхід № 1; огорожа № 2; водонапірна башта, № 5; скважина, № 13-15; авто-мийка № 17; скульптура Достатку № 23; пожежний резервуар № 21, 24; скважина № 25, 26, замощення, № 18, розташовані за адресою: вул. Курортна, 1, с. Дачне, Зміївський район, Харківська область, 63434.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 16.08.2017 у справі № 922/2055/17 (суддя Прохоров С.А.) позов задоволено повністю.

1-й відповідач - ПрАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішенням суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що майновий комплекс ДП Санаторій Ялинка, до складу якого входить спірне нерухоме майно, на підставі ОСОБА_4 президії ради Федерації Незалежних Профспілок України від 22.11.1991 № 11-1-1 Про створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця передано по акту прийому-передачі майна Федерації Незалежних Профспілок України у власність акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця від 24.01.1992. Надає обгрунтування щодо застосування строку позовної давності з посиланням на ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 26.09.2017 у справі № 922/2055/17 апеляційну скаргу 1-го відповідача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 19.10.2017.

Ухвалами Харківського апеляційного господарського суду від 19.10.2017 та від 14.11.2017 розгляд апеляційної скарги було відкладено на 14.11.2017 та на 23.11.2017 відповідно.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 23.11.2017 за клопотанням представника 1-го відповідача подовжено строк розгляду апеляційної скарги на 15 днів та відкладено розгляд апеляційної скарги на 07.12.2017 о 09:30 год.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 07.12.2017 розгляд справи було відкладено на 11.12.2017 о 14:00 год.

Представник 1-го відповідача - ПрАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця в судових засіданнях 14.11.2017, 23.11.2017 07.12.2017 та 11.12.2017 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі, надав клопотання (вх. № 12647 від 07.12.2017) про застосування наслідків спливу строку позовної давності та надав документи в обґрунтування зазначеного клопотання.

Прокурор у запереченнях на апеляційну скаргу (вх.№№11404 від 10.11.2017, 11537 від 13.11.2-17), письмових поясненнях по справі (вх.№№12023 від 22.11.2017, 12612 від 06.12.2017), додаткових поясненнях (вх.№12048 від 23.11.2017), а також в судових засіданнях 14.11.2017, 23.11.2017, 07.12.2017 та 11.12.2017 не погоджується з доводами 1-го відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що безпідставно у власність АТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України передано майно територіальних санаторно-курортних установ, профспілок, санаторіїв, будинків відпочинку, тощо згідно з додатком до акту від 24.01.1992 у тому числі,цілісний майновий комплекс санаторію «Ялинка» (с.Дачне, вул.Курортна Зміївського району Харківської області), який увійшов до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровиця».

Також, з посиланням на ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, зазначає, що позивач довідався про порушення свого права з листа Чугуївської місцевої прокуратури від 17.02.2017 з повідомленням про намір представництва інтересів держави органами прокуратури в суді в порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

При цьому звертає увагу на те, що передача у статутний Фонд першого відповідача на виконання вимог ОСОБА_4 ОСОБА_5 Федерації незалежних профспілок України від 22.11.1991 «Про створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» цілісного майнового комплексу санаторію «Ялинка» не є тотожною набуттю права власності. А тому твердження відповідачів, що позивач і заявник знали або могли дізнатися про порушення свого права під час участі у розгляді зазначених справ судом є безпідставним.

08.12.2017 від прокуратури Харківської області надійшло клопотання (вх.№12733), в якому прокурор просить апеляційну скаргу відхилити та залишити рішення суду першої інстанції без змін, а також винести щодо апелянта окрему ухвалу у звязку із порушенням положень статті 22 ГПК України.

Зазначене клопотання прокурор обґрунтовує тим, що: протягом розгляду даної справи апеляційним господарським судом першим відповідачем надавались суду пояснення та документи, які за своїм змістом є аналогічними тим, що вже надавались суду першої інстанції ; першим відповідачем неодноразово надавались копії судових рішень, які вже долучено до матеріалів справи; 07.12.2017 відповідачем надано до суду клопотання з додатками, які надавались під час розгляду справи судом першої інстанції (том І, а.с. 153-155, 155-160, а.с. 162-164); письмові пояснення надавались суду в день розгляду справи, що унеможливлювало завчасне ознайомлення з ними інших сторін процесу.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання, дійшла висновку про відмову в його задоволенні, зважаючи на таке.

Згідно з частиною 1 статті 90 ГПК України господарський суд, виявивши при вирішенні господарського спору порушення законності або недоліки в діяльності підприємства, установи, організації, державного чи іншого органу, виносить окрему ухвалу.

Разом з цим, у пункті 5.13 ОСОБА_4 Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011 №18 вказується на те, що в окремій ухвалі має бути зазначено закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його стаття, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення. Просте перерахування допущених порушень без зазначення конкретних норм чинного законодавства або перерахування норм права, порушення яких встановлено у судовому розгляді, є неприпустимим.

Зі змісту клопотання прокурора про винесення щодо першого відповідача окремої ухвали вбачається, що прокурор в обґрунтування цього клопотання посилається на дії першого відповідача, які прокурор вважає порушенням, без зазначення конкретних норм, які порушено такими діями. Також прокурор у клопотанні вказує на положення статті 22 ГПК України без наведення відповідних доводів щодо того, яким чином відповідач порушує вимоги цієї норми.

Отже колегія суддів не вбачає достатніх правових підстав для винесення щодо першого відповідача окремої ухвали.

Позивач - Фонд державного майна України у відзиві на апеляційну скаргу 1-го відповідача від 25.10.2017 за вх. № 10836 та його представник в судових засіданнях 14.11.2017, 23.11.2017 07.12.2017 та 11.12.2017 заперечує проти доводів 1-го відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача - Фонду державного майна 21.11.2017 за вх. № 11875 надав клопотання про відновлення пропущеного строку, в якому просить визнати поважними причини попуску строку позовної давності, строк позовної давності поновити. Крім того, представник позивача - Фонду державного майна 11.12.2017 за вх.№12780 надав доповнення до клопотання про відновлення пропущеного строку позовної давності.

1-а третя особа - ДП Санаторій Ялинка у поясненнях по апеляційній скарзі ( вх. №12212 від 28.11.2017) та її представник в судових засіданнях 14.11.2017, 23.11.2017 07.12.2017 та 11.12.2017 підтримує доводи апелянта, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати в повному обсязі.

Представник 2-го відповідача - Геніївської сільської ради Зміївського району Харківської області та 4-ї третьої особи - Виконавчого комітету Геніївської сільської ради Зміївського району Харківської області в судові засідання не прибув, у відзиві від 19.10.2017 за вх. № 10606 просить апеляційну скаргу розглянути без його участі.

2-а третя особа - КП Зміївське БТІ відзив на апеляційну скаргу не надала, свого представника в судове засідання 12.12.2017 не направила, 10.10.2017 за вх. № 10313 надала клопотання, в якому просить апеляційну скаргу розглянути без участі представника КП Зміївське БТІ.

3-я третя особа - Відділ з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Зміївської райдержадміністрації Харківської області відзив на апеляційну скаргу не надала, свого представника в судове засідання 07.12.2017 не направила, причини неявки представника в судове засідання не повідомила, хоча про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення 58 7; 94 2; 389 8, тому колегія суддів розглядає апеляційну скаргу за відсутності представників другого відповідача, а також третьої особи-2, третьої особи-3 та третьої особи -4 за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши усні пояснення представників першого відповідача, прокурора, позивача, третьої особи-1, а також викладені в апеляційній скарзі, відзивах на апеляційну скаргу, письмових поясненнях по справі доводи учасників процесу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, розпорядженням ОСОБА_6 ради по управлінню курортами профсоюзів від 27.11.1984 №609 Про реорганізацію будинка відпочинку імені ОСОБА_7 Харківської територіальної ради по управлінню курортами профсоюзів з 01.04.1984 на базі будинка відпочинку імені ОСОБА_7 Харківської територіальної ради по управлінню курортами профсоюзів» утворено санаторій Ялинка.

Виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів міста Києва винесено рішення №9971 від 23.12.1991, яким зареєстровано ЗAT Укрпрофоздоровниця як підприємство, яке є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, обєднань санаторно-курортних закладів профспілок України і створене на майні засновників - Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. Частка майна вказаної Федерації, переданого у статутний фонд Товариства, становила 92,92 % розміру статутного фонду.

На виконання вимог ОСОБА_4 ОСОБА_5 Федерації незалежних профспілок України від 22.11.1991 Про створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця, відповідно до акту приймання-передачі від 24.01.1992, у власність останнього від Федерації незалежних профспілок України передано майно територіальних санаторно-курортних установ, профспілок, санаторіїв, будинків відпочинку, тощо та згідно з додатком до акту від 24.01.1992, у тому числі, цілісний майновий комплекс санаторію Ялинка (с. Дачне, вул. Курортна, Зміївський район, Харківська область), який увійшов до статутного фонду ЗАТ Укрпрофоздоровниця.

Наказом Харківського дочірнього підприємства ЗАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця №2 від 11.02.2003 на підставі рішення №3/1 Загальних зборів закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України від 22.01.2003 та наказу правління ЗАТ Укрпрофоздоровниця №32 від 04.02.2003 реорганізовано шляхом виділу Філії Харківського дочірнього підприємства закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця санаторій Ялинка в дочірнє підприємство Санаторій Ялинка закритого акціонерного товариства лікувально - оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця.

Відповідно до п. 1.3. Статуту ДП Санаторій Ялинка ЗАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця, зареєстрованого 04.02.2003, ДП Санаторій Ялинка ЗАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця є правонаступником Харківського дочірнього підприємства закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця, власником та засновником майна ДП Санаторій Ялинка ЗАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця є ЗАТ Укрпрофоздоровниця (п 1.2 Статуту)

04.08.2005 Зміївським районним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки на підставі рішення виконавчого комітету Геніївської сільської ради Зміївського району № 3 від 21.04.1999 було проведено реєстрацію права власності на нежитлову будівлю Санаторію Ялинка, який розташований на вул. Курортна, 1 в с. Дачне Зміївського району Харківської області за ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця, про що цієї ж дати зроблено запис в реєстровій книзі №1Н за реєстровим №7.

Також з матеріалів справи вбачається, що під час вивчення прокуратурою Харківської області питання законності використання, відчуження обєктів державної і комунальної власності на території Зміївського району Харківської області було встановлено, що рішенням виконавчого комітету Геніївської сільської ради від 19.04.1999 передано у приватну власність ЗАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця нежитлову будівлю за адресою: вул. Курортна, 1, с. Дачне, Зміївський район, Харківської області.

Разом з цим, за висновком прокуратури Харківської області, законодавство, яке регулює правовий режим майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP, передбачає лише передачу такого майна у відання Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок без переходу права власності на нього. Таким чином вказаному субєкту це майно переходить лише на праві користування без права розпорядження цим майном.

Таким чином, за висновком прокуратури Харківської області, майно, передане до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» , є державною власністю, а право розпорядження цим майном належить виключно Фонду державного майна України, у звязку з чим передача спірного майна у приватну власність першого відповідача є незаконним та таким, що порушує право власності держави.

У звязку із вказаними обставинами прокурором було подано позов у даній справі у інтересах державі в особі Фонду Державного майна України.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, оскільки на даний час питання щодо субєктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP (правонаступників такого майна) на законодавчому рівні не врегульовано, то майно таких організацій, в тому числі майно Санаторію Ялинка, є державною власністю, і тому здійснення будь-яких дій щодо зміни власника цього майна є неправомірним.

Також господарський суд першої інстанції визнав безпідставними посилання першого відповідача у запереченнях на позов на те, що заявником (прокурором) пропущено строк позовної давності та задовольнив клопотання Фонду державного майна України про поновлення строків позовної давності.

При цьому місцевий господарський суд виходив з того, що включення до статутного капіталу відповідача спірного санаторію не є тотожнім набуттю права власності, а тому твердження відповідачів, що позивач і заявник знали або могли дізнатися про порушення свого права під час участі у розгляді зазначених справ, за висновком суду першої інстанції, не є обґрунтованим.

Також господарський суд першої інстанції вказував на те, що про намір представництва інтересів держави органами прокуратури у суді у порядку ст. 23 Закону України Про прокуратуру Чугуївською місцевою прокуратурою17.02.2017 направлено відповідний лист до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, саме з цього часу позивачу стало відомо про порушення його права. Разом з цим, за висновком місцевого господарського суду, виконання ФДМУ своїх обовязків не є безумовною підставою для наявності у нього відомостей про порушення права державної власності.

Окрім цього, господарський суд першої інстанції вказував на те, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову.

Однак колегія суддів не може погодитися із таким висновком місцевого господарського суду, зважаючи на таке.

Статтею 10 Конституції УРСР 1978 року було передбачено, що основу економічної системи Української PCP становить соціалістична власність на засоби виробництва у формі державної (загальнонародної) і колгоспно - кооперативної власності. Соціалістичною власністю є також майно профспілкових та інших громадських організацій, необхідне їм для здійснення статутних завдань.

Статтею 89 ЦК УРСР 1963 року було визначено, що державна власність - основна форма соціалістичної власності. Держава є єдиним власником всього державного майна.

Правонаступником Української республіканської ОСОБА_5 профспілок стала ОСОБА_5 Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України. Відповідно до статуту ПрАТ Укрпрофоздоровниця, зареєстрованого рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Києва № 1971 від 23.12.1991, товариство створене на майні засновників - Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності.

Відповідно до статті 5 Конституції УРСР від 11.06.1937, соціалістична власність УРСР мала або форму державної власності (всенародне майно), або форму кооперативно-колективної власності (власність окремих колгоспів, кооперативних обєднань).

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, Конституцією 1937 року не передбачалась така форма власності, як власність профспілок, а профспілкові організації не відносились до субєктів права власності.

Разом з тим, після 1964 року держава в особі уповноважених органів не приймала будь-яких актів щодо передання у власність Українській республіканській раді профспілок спірного майна. Власник (Держава) не вчиняв дій, спрямованих на відчуження спірного майна, а приписи Конституції УРСР 1978 року та ЦК УРСР 1963 року, встановлюючи нову форму власності (власність профспілок), не містять будь-яких перехідних положень щодо автоматичного набуття у власність майна, яким користувалися профспілки.

Відповідно до ОСОБА_4 ОСОБА_8 УРСР № 606 від 23.04.1960 Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР (далі - ОСОБА_4) усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я зобов'язано було передати у строк до 01.05.1960 Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок.

На теперішній час ОСОБА_4 ОСОБА_8 УРСР від 23.04.1960 №606 діє, не визнана недійсною, не скасована.

Статтею 1 Закону України Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України від 10.09.1991 № 1540-ХІІ встановлено, що майно підприємств, установ і організацій та інших обєктів союзного підпорядкування є державною власністю України.

Відповідно до статті 4 Закону України Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України від 10.09.1991 встановлено, що рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу PCP після прийняття ОСОБА_4 Верховної ОСОБА_4 України від 24 серпня 1991 року "Про проголошення незалежності України" ( 1427-12 ) без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом ОСОБА_8 України, вважаються недійсними.

Згідно з Главою 6 Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 № 55-ХІІ, зазначається, що весь економічний і науково - технічний потенціал, що створений на території України, є власністю її народу, матеріальною основою суверенітету Республіки і використовуються з метою забезпечення матеріальних і духовних потреб її громадян.

Відповідно до Постанови ВР Української PCP від 15.10.1990 № З76-ХІІ, захист майнових прав та інтересів республіки, ефективного використання й збереження державного майна в умовах переходу до ринкових відносин і різноманітності форм власності до прийняття Закону Української PCP про ОСОБА_8 Української PCP покласти на ОСОБА_8 УРСР здійснення функцій по управлінню державним майном Української PCP, що є у загальнореспубліканській власності.

Згідно з ОСОБА_4 Верховної ОСОБА_4 України від 10.04.1992 № 2268-ХІІ Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу PCP, розташовані на території України майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP вирішено тимчасово передати ФДМ України.

Разом з тим, ОСОБА_4 Верховної ОСОБА_4 України від 04.02.1994 № 3943-XII Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Цією постановою також передбачено, що до законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP Фонд здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій (їх структурних підрозділів).

Крім того, ОСОБА_4 Верховної ОСОБА_4 Української PCP Про захист суверенних прав власності Української PCP від 29.11.1990 № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української PCP про роздержавлення майна (постанова втратила чинність з дня затвердження Верховною ОСОБА_4 України Державної програми приватизації на підставі Постанови BP № 2164-ХІІ від 04.03.92).

На виконання вимог ОСОБА_4 Верховної ОСОБА_4 України від 01.11.1996 № 461/96-ВР Про проект ОСОБА_4 Верховної ОСОБА_4 України про тлумачення ОСОБА_4 Верховної ОСОБА_4 України Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP Фондом було складено Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходились у віданні Федерації незалежних профспілок України (колишньої Укрпрофради).

До вказаного Переліку був включений Санаторій Ялинка, розташований за адресою: Харківська область, Зміївський район, с. Дачне, вул. Курортна, 1, (копія витягу додається).

Оскільки на даний час питання щодо субєктів права власності зазначеного майна на законодавчому рівні не врегульовано, то майно таких організацій (в тому числі і Санаторій Ялинка) є державною (загальнодержавною) власністю, право розпорядження яким здійснює Фонд, і тому здійснення будь-яких дій щодо зміни власника цього майна іншими особами є неправомірним.

Відповідно до статті 326 ЦК України, у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, які належать державі. Від імені та в інтересах держави право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

Частинами 1 та 2 статті 136 Господарського кодексу України встановлено, що право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Отже, при передачі майна у відання субєкт, що здійснює право такого відання, не набуває права власності на вказане майно, лише право користування цим майном та право розпорядження ним лише за згодою власника і лише у встановлених законодавством випадках.

Оскільки закритому акціонерному товариству лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця державне майно лікувально-оздоровчих закладів , у тому числі ДП Санаторій Ялинка передано у відання, а не у власність, то відповідно до статті 1 Тимчасового положення про Фонд державного майна України, затвердженого ОСОБА_4 Верховної ОСОБА_4 України від 07.07.1992 (втратило чинність згідно з ЗУ Про Фонд державного майна України від 09.12.2011 №4107-УІ) виключно Фонд державного майна України здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна та виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю.

Як вже зазначалося, Конституцією 1937 року не передбачалась така форма власності, як власність профспілок, а профспілкові організації не відносились до суб'єктів права власності.

Разом з цим, поняття «власність профспілкових та інших громадських організацій» введено з 01.01.1964 - з моменту набрання чинності Цивільним кодексом УРСР згідно з Законом УРСР від 18.07.1963 Главою 9 ЦК УРСР визначалось, що профспілкові та інші громадські організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності відповідно до їх статутів (положень). Можливість існування права власності профспілкових організацій на майно була закріплена в Конституції УРСР з 1978 року.

Відповідно до ст. 10 Конституції УРСР на той час існувала єдина соціалістична власність у формі державної та кооперативно-колгоспної власності.

Згідно з ч.2 ст. 10 УРСР, майно профспілкових та інших громадських організацій, необхідне для здійснення їх статутних завдань, належало до соціалістичної власності.

При цьому, після 1964 року держава в особі уповноважених органів не приймала жодних актів щодо передання у власність Українській республіканській раді профспілок спірного майна. Тобто, після 1964 року власник (Держава) не вчиняла дій, спрямованих на відчуження спірного майна, а приписи Конституції УРСР 1978 року та ЦК УРСР 1963 року, встановлюючи нову форму власності (власність профспілок), не містять будь-яких перехідних положень щодо автоматичного набуття у власність майна, яким користувалися профспілки. Крім того, Положення про права профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затверджене Указом ОСОБА_5 Верховної ОСОБА_5 СРСР 27.09.1971 № 2І51-УШ, передбачало можливість безоплатного користування профспілками державним майном.

Таким чином, після законодавчого закріплення нової форми власності - права власності профспілок, законодавець розмежовував власність профспілок та безоплатне користування ними державним майном. При цьому, Положення не передбачало передачу відповідного майна профспілкам саме у власність: норма чітко закріплює передачу в безоплатне користування, при цьому мова про зміну власника не йде.

А оскільки профспілковий комітет підприємства, установи, організації, як найнижча ланка системи профспілок, не отримувала у власність майно, то це майно не мала у власності і республіканська (союзна) організація профспілки, до складу якої фактично входив профспілковий комітет підприємства, установи, організації.

Крім того, знаходження спірного майна у державній власності підтверджується наступним.

На момент заснування ЗAT ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця була чинна ОСОБА_4 Верховної ОСОБА_4 Української PCP Про захист суверенних прав власності Української PCP від 29.11.1990 № 506, якою було введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української PCP про роздержавлення майна (ОСОБА_4 втратила чинність з дня затвердження Верховною ОСОБА_4 України Державної програми приватизації на підставі Постанови ВР № 2164-ХП від 04.03.1992). Таким чином, під час створення ЗAT ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця майно, яке передавалось до статутного капіталу товариства, не переходило у його приватну власність, а залишалось і залишається у власності Держави. З моменту проголошення незалежності чинними на території України є тільки її Конституція, закони, постанови Уряду та інші акти законодавства республіки.

24.08.1991 Україна проголошена незалежною демократичною державою. З моменту проголошення незалежності чинними на території України є Конституція, закони, постанови Уряду та інші акти законодавства Республіки. Цей акт набрав чинності з моменту схвалення. У зв'язку з цим весь економічний, науковий, технічний потенціал, розміщений на території України, став власністю народу України. Згідно з Указом ОСОБА_5 Верховної ОСОБА_5 України Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України у власність держави № 1452-ХП від 30.08.1991 та ст. 1 Закону України Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України від 10.09.1991 № 1540-ХП майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України. Відповідно до ст.4 Закону України від 10.09.1991 Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу PCP після прийняття ОСОБА_4 Верховної ОСОБА_4 України від 24 серпня 1991 Про проголошення незалежності України без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом ОСОБА_8 України, вважаються недійсними.

З метою збереження в інтересах громадян України майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP, відповідно до ОСОБА_4 Верховної ОСОБА_4 України від 10.04.1992 № 2268-ХП Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу PCP, розташовані на території України майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP вирішено тимчасово передати Фонду державного майна України. Крім того, ОСОБА_4 Верховної ОСОБА_4 України від 04.02.1994 № 3943-ХП Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю. Пунктом З зазначеної постанови також передбачено, що до законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP Фонд державного майна здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій (їх структурних підрозділів). Зазначені постанови Верховної ОСОБА_4 України є загальнообов'язковими та законними, про що також свідчить Розпорядження Президента України Про заходи щодо майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP № 123/96-рп від 24.05.1996р. яким доручалось Уряду у двомісячний термін проінформувати главу держави про стан виконання парламентських постанов та подати на розгляд Верховної ОСОБА_4 України пропозиції щодо вирішення питань права власності на майно зазначених організацій. На виконання вимог ОСОБА_4 Верховної ОСОБА_4 України від 01.11.1996 № 461/96-ВР Про проект ОСОБА_4 Верховної ОСОБА_4 України про тлумачення ОСОБА_4 Верховної ОСОБА_4 України Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP Фондом державного майна України складено перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходились у віданні Української республіканської ради по туризму і екскурсіях Федерації профспілок України Загальносоюзної конфедерації профспілок (колишнього ВЦРПС). До цього Переліку було включено цілісний майновий комплекс санаторію Ялинка. Приналежність майна профспілок до загальносоюзних громадських організацій підтверджується їх Статутом. Профспілкові організації діяли за загальним Статутом, затвердженим ОСОБА_4 XVIII з'їзду профспілок СРСР від 01.01.1987 та складали масову громадську непартійну організацію - відповідно до 1990 року були загальносоюзною громадською організацією. Згідно з другим розділом Статуту, організаційна структура профспілок будувалася за територіальним та галузевим принципом. У республіках діяли республіканські, краєві, обласні ради. Згідно з розділом 3 Статуту - вищим органом професійних спілок був з'їзд, а також Всесоюзна ОСОБА_6 Професійних союзів, яка діяла у період між з'їздами. В єдиній системі профспілок колишнього СРСР Укрпрофрада представляла республіканську організацію і мала статус юридичної особи.

Таким чином, оскільки питання щодо суб'єктів права власності зазначеного майна на законодавчому рівні не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій і на даний час залишається державною власністю, а тому законні підстави для розпорядження Федерацією профспілок України та ЗЛТ ЛОЗПУ "Укрпрофоздоровниця" майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP (продаж), передачі до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб відсутні.

Статтею 1 Закону України Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України від 10 вересня 1991 № 1540- XII встановлено, що майно підприємств, установ і організацій та інших обєктів союзного підпорядкування є державною власністю.

Згідно ст. 1,4 Тимчасового Положення Про Фонд державного майна України, затвердженого ОСОБА_4 Верховної ОСОБА_4 України від 07.07.1992, Фонд державного майна України здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна та виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю; одним з основних завдань Фонду державного майна України є захист майнових прав України на її території та за кордоном.

Згідно з вимогами ст. 7 Закону України Про управління об'єктами державної власності, за Фондом державного майна закріплено повноваження щодо розпорядження майном, що перебуває на балансі громадських організацій колишнього СРСР, яке має статус державного.

Статтею 225 ЦК УРСР встановлено, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власнику.

Таким чином, майно, передане до статутного фонду ЗАТ Укрпрофоздоровниця, є державною власністю, а право розпорядження цим майном належить виключно Фонду державного майна України. В той же час перший відповідач є лише носієм права господарського відання, яке надає йому повноваження щодо користування цим майном, а також обмежене право розпорядження ним лише за згодою власника або уповноваженого ним органу і лише у визначених законодавством випадках.

Згідно інформації РВ ФДМУ Харківської області, Фондом державного майна України дозвіл на відчуження чи в інший спосіб зміни форми власності майна, яке є предметом спору не надавався.

16.06.1992 прийнято Закон України Про об'єднання громадян № 2460-ХІІ, який набув чинності 18.07.1992р. Цим Законом було встановлено, що особливості правового регулювання діяльності профспілок визначаються Законом України про профспілки.

Такий закон прийнятий значно пізніше, зокрема, особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок в Україні визначено Законом України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності від 15.09.1999 № 1045-ХІV.

Отже, до набуття чинності Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" профспілки в Україні повинні були діяти відповідно до Закону України Про об'єднання громадян.

Відповідно до ст. 21 Закону України Про об'єднання громадян, об'єднання громадян може мати у власності кошти та інше майно, необхідне для здійснення його статутної діяльності. Об'єднання громадян набуває право власності на кошти та інше майно, передане йому засновниками, членами (учасниками) або державою, набуте від вступних та членських внесків, пожертвуване громадянами, підприємствами, установами та організаціями, а також на майно, придбане за рахунок власних коштів чи на інших підставах, не заборонених законом. Статтею 20 Закону України Про власність від 07.02.1991 № 697-ХІІ було визначено, що професійні спілки та їх громадські об'єднання є суб'єктами колективної власності.

Таким чином, вищевикладені обставини та нормативно правові акти підтверджують право державної власності на спірне майно.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 25.11.2014 у справі №3-115гс14.

Отже колегія суддів погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про незаконність передачі спірного майна у статутний фонд та приватну власність першого відповідача.

Однак колегія суддів вважає, що правові підстави для задоволення позову відсутні у звязку із спливом строку позовної давності, про застосування якого було заявлено першим відповідачем.

При цьому колегія суддів виходить із такого.

Як вбачається із матеріалів справи, перший відповідач у запереченнях на позов в суді першої інстанції, а також в суді апеляційної інстанції у клопотанні (вх. № 12647 від 07.12.2017) про застосування наслідків спливу строку позовної та доповненні до вказаного клопотання (вх.№12780 від 11.12.2017) просив застосувати до позовних вимог прокурора у даній справі встановлений статтею 257 трирічний строк позовної давності, посилаючись на те, що позивач - Фонд Державного майна України, враховуючи його обовязок з управління державним майном, не лише міг, а й повинен був довідатись про факт вибуття з державної власності спірного обєкта.

Фонд державного майна у клопотанні про відновлення пропущеного строку позовної давності (вх.№11875) вказував на те, що про незаконне перебування об'єктів нерухомого майна, розташованих за адресою: вул. Курортна, 1, с. Дачне, Зміївського району Харківської області, загальною площею 8626,6 м2 прокуратурі Харківської області стало відомо в ході проведення перевірки щодо законності використання, відчуження об'єктів державної і комунальної власності. Разом з цим Фонду державного майна України про рішення виконавчого комітету Геніївської сільської ради від 19.04.1999, яким передано у приватну власність за ЗАТ ЛОЗУ «Укрпрофоздоровниця» об'єкти нерухомого майна, що знаходиться на вул. Курортній, 1, у с. Дачне Зміївського району Харківської області, стало відомо лише з позовної заяви прокуратури.

Прокурор у письмових поясненнях (вх.№12787 від 11.12.2017) проти застосування строку позовної давності заперечував, посилаючись на те, що позивач в свою чергу не міг допустити, що його право порушено, оскільки користувач та балансоутримувач майна не змінювався, продовжував проводити з Фондом державного майна спільні дії, спрямовані на збереження майна, приховуючи факт своєї протиправної поведінки, яка полягала в оформленні права власності на майно.

Також прокурор вказував на те, що ОСОБА_5 Федерації профспілок України було прийнято постанову від 19.07.2007 № П-13-17 «Про загострення ситуації навколо профспілкового майна», згідно з п. 4 якої було заборонено керівництву Федерації профспілок України, всеукраїнським профспілкам, територіальним об'єднанням організацій профспілок, підприємствам, заснованим Федерацією профспілок України, а також ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», ПрАТ «Укрпрофтур» та іншим суб'єктам господарювання надавати будь-яку інформацію щодо об'єктів профспілкової власності на запити державних органів.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім того, інститут позовної давності передбачає обставини, які є підставами для зупинення та переривання строку давності, вичерпний перелік яких встановлено статтями 263, 264 Цивільного кодексу України.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За приписами ч. 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності.

Як вже зазначалося, у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Перебіг позовної давності у справах за позовами, заявленими прокурором в інтересах держави в особі її органів, починається від дня коли про порушене право довідався або міг довідатися саме такий державний орган, а не прокурор, який звернувся з позовом до суду.

Зазначена правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі №3-23гс14, від 23.12.2014 у справі №3-194гс14, від 23.03.2015 у справі №3-21гс15, від 01.07.2015 у справі №6-178цс15.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Фонду державного майна України.

Таким чином, строк позовної давності починає свій перебіг саме з того моменту, коли Фонд державного майна України повинен був дізнатися про передачу спірного майнового комплексу у власність першого відповідача.

Згідно зі статтею 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обовязки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до статті 7 Закону України Про приватизацію державного майна державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах та містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

Згідно зі статтями 1, 4 Тимчасового Положення «Про Фонд державного майна України», затвердженого ОСОБА_4 Верховної ОСОБА_4 України від 07.07.1992, Фонд державного майна України здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна та виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю; одним з основних завдань Фонду державного майна України є захист майнових прав України на її території та за кордоном.

Статтею 6 зазначеного Положення встановлено, що Фонд державного майна України має право одержувати інформацію від органів державної виконавчої влади, необхідну для виконання передбачених цим Положенням завдань і функцій; видавати в межах своєї компетенції нормативні документи, обов'язкові для виконання органами державної виконавчої влади, іншими юридичними особами, контролювати їх виконання.

Таким чином, як на момент передачі спірного майна у власність першого відповідача, так і на даний час означає правовий статус Фонду Державного майна включає в себе є як повноваження органу із реалізації державної політики в сфері приватизації державного майна, повноваження орендодавця майнових комплексів, що є у загальнодержавній власності, так і повноваження державного контрольно-розпорядчого органу, покликаного захищати майнові права держави Україна, що, в свою чергу, включає контроль за правовою долею обєктів державної власності та недопущення їх безпідставного відчуження. При цьому Фонд державного майна наділений правом безперешкодно отримувати інформацію від органів державної виконавчої влади, необхідну для виконання покладених на нього завдань та правом видавати відповідні нормативні документи і контролювати їх виконання.

Разом з цим, Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже на Фонд державного майна України як на державний орган розповсюджується встановлений статтею 19 Конституції України принцип дозволу (дозволено лише те, що встановлено законом), а тому повноваження Фонду Державного майна України щодо захисту майнових прав держави та здійснення у звязку з цим контролю за юридичною долею обєктів права державної власності , а також недопущення їх безпідставного відчуження носять неухильний та постійний характер.

Таким чином, Фонд Державного майна повинен був знати та мав всі необхідні повноваження для отримання інформації про незаконну передачу спірного обєкту, який відноситься до обєктів загальнодержавної власності, до статутного фонду та у приватну власність першого відповідача.

Разом з цим слід зазначити, що оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за діяльність її органів, прийняття нормативно-правових актів не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних дій державних органів, зокрема шляхом укладання правочинів з порушенням вимог законодавства (відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11.05.2016 у справи №910/3723/14).

Таким чином, строк позовної давності у даній справі почав свій сплив з моменту незаконної передачі спірного майнового комплексу у власність першого відповідача.

Отже оскільки спірний майновий комплекс було передано у власність першого відповідача у 1999 році і у 2005 році було зареєстровано його право власності на вказаний обєкт, тоді як прокурор звернувся із позовом у даній справі лише у червні 2017 року, то ним було пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено першим відповідачем.

Вказана обставина відповідна до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів не погоджується із застосуванням судом першої інстанції пункту 4 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України, відповідно до якої позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

При цьому колегія суддів виходить з того, що Законом України № 4176-VI від 20.12.2011 «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який набрав чинності з 15.01.2012, пункт 4 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України було виключено.

Отже на час подання позову вказана норма не діяла і навіть з 15.01.2012, коли набрав чинності Закон про виключення цієї норми, до моменту подання позову минуло понад 5 років, тобто в будь-якому випадку свідчить про пропущення прокурором та позивачем строку позовної давності.

Окрім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції у своєму рішенні одночасно відновив строк позовної давності та вказував на те, що вказаний строк не було пропущено позивачем.

Вказана обставина свідчить про наявність взаємовиключних висновків суду: висновку про наявність підстав для поновлення строку позовної давності, що можливе лише у разі пропущення такого строку та висновку суду про те, що такий строк не було пропущено. Така суперечливість у висновках не узгоджується із встановленими статтею 43 ГПК України вимогами щодо повного, всебічного та обєктивного розгляду справи та є одночасно порушенням норм процесуального права.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, неповністю дослідив обставини, які мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, а тому вказане рішення слід скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити. .

Судові витрати в порядку статті 49 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 33, 43, 49, 99, 101, пунктом 2 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 16 серпня 2017 року по справі № 922/2055/17 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким в позові відмовити.

ОСОБА_4 набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18.12.2017.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Медуниця О.Є.