КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" грудня 2017 р. Справа№ 910/14340/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Калатай Н.Ф.

Дикунської С.Я.

при секретарі: Петрик М.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Горобець Д.Г. - представник за довіреністю від 30.03.2017 р.;

від відповідача 1: Лопатнікова А.В. - представник за довіреністю від 06.12.2017 р.;

від відповідача 2: не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті"

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2017 року

по справі № 910/14340/17 (суддя - Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті"

до 1) Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Церіс"

про визнання права вимоги

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Церіс" про визнання права ТОВ "Лайк Сіті" вимагати від ТОВ "Церіс" сплати суми боргу за кредитним договором № 4Ц14066Д від 11.02.2014 р. у розмірі 93 759 991,80 грн., який був сплачений ТОВ "Лайк Сіті" на користь банку за ТОВ "Церіс"; визнання відсутнім у банку права вимагати від ТОВ "Церіс" сплати суми боргу за кредитним договором № 4Ц14066Д від 11.02.2014 р. в розмірі 93 759 991,80 грн., який був сплачений ТОВ "Лайк Сіті" на користь банку за ТОВ "Церіс".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2017 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт визнання ПАТ КБ «Приватбанк» погашення ТОВ «Лайк Сіті» боргу у сумі 93 759 991,80 грн. автоматично має наслідком визнання відсутності у ПАТ «КБ «Приватбанк» права вимагати у ТОВ «Церіс» сплати вказаної суми та визнання у ТОВ «Лайк Сіті» такого права вимоги до ТОВ «Церіс».

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" по справі № 910/14340/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Калатай Н.Ф., Дикунська С.Я.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2017 року справу № 910/14340/17 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Калатай Н.Ф., Дикунська С.Я.; розгляд справи призначено на 19.12.2017 р.

Представник відповідача 2 судове засідання 19.12.2017 р. не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача у судовому засіданні 19.12.2017 р. підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 19.12.2017 р. заперечив проти апеляційної скарги, просив її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 20.10.2016 р. між ТОВ "Лайк Сіті" (поручитель) та ПАТ КБ «Приватбанк» (кредитор) було укладено договір поруки № 4Ц14032И/П (Договір поруки), предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Церіс" (боржник) своїх зобов'язань за:

- кредитним договором від 21.01.2014 р. №4Ц14032И (Кредитний договір 1), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору 1;

- кредитним договором від 10.02.2014 р. №4Ц14060Д (Кредитний договір 2), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору 2;

- кредитним договором від 11.02.2014 р. №4Ц14066Д (Кредитний договір 3), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору 3;

- кредитним договором від 22.01.2015 р. №4Ц15020И (Кредитний договір 4), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору 4.

Відповідно до п. 2 Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

За змістом п. 4 Договору, у випадку невиконання боржником зобов'язань за Кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

У відповідності до п. 8 Договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Пунктом 10 Договору поруки передбачено, що кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 робочих днів Банку з моменту виконання обов'язку належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскільки боржник не виконував своїх боргових зобов'язань перед відповідачем 1 за кредитними договорами, ТОВ "Лайк Сіті" як поручитель за Договором поруки здійснив погашення заборгованості за даними кредитним договором № 4Ц14066Д від 11.02.2014 р. на загальну суму 93 759 991,80 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1382 від 20.10.2016 р., а тому до позивача в межах цієї суми перейшли всі права кредитора за вказаним кредитним договором. Як зазначає позивач, він звертався до відповідача-2 з листом щодо повного виконання зобов'язання щодо погашення кредитної заборгованості перед відповідачем 1, однак, будь-яких передбачених вимогою дій відповідачем-2 вчинено не було. З огляду на викладене, позивач просить суд визнати право ТОВ "Лайк Сіті" вимагати від ТОВ "Церіс" сплати суми боргу за кредитним договором №4Ц14066Д від 11.02.2014 р. в розмірі 93 759 991,80 грн., який був сплачений ТОВ "Лайк Сіті" на користь ПАТ "КБ "Приватбанк" за ТОВ "Церіс", а також визнати відсутнім у ПАТ "КБ "Приватбанк" права вимагати від ТОВ "Церіс" сплати суми боргу за кредитним договором № 4Ц14066Д від 11.02.2014 р. в розмірі 93 759 991,80 грн., який був сплачений ТОВ "Лайк Сіті" на користь ПАТ "КБ "Приватбанк" за ТОВ "Церіс".

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 76 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Однак, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

Колегією суддів досліджені правові норми, які підлягають застосуванню у спірних відносинах сторін. Так, за своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором поруки. Сторони досягли всіх суттєвих умов відносно вказаного виду договору, тобто встановили його предмет, порядок виконання зобов'язань та строк дії договору, а тому відповідно до вимог ст. ст. 553, 554, 555, 556 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. ст. 180, 181 Господарського кодексу України (далі - ГК України), він вважається укладеним згідно ч. 7 ст. 181 ГК України, оскільки подія, до якої прагнули сторони відбулася.

Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 ГК України, ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно зі ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідачем 1 не заперечується факт укладення Договору поруки № 4Ц14032И/П від 20.10.2016 р., отримання коштів від позивача в сумі 93 759 991,80 грн. та не подано доказів повернення цих коштів як помилково перерахованих.

Згідно зі ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

У відповідності до п. 8 Договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону та будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

Доказів того, що відповідачами не визнаються або оспорюються обставини щодо сплати позивачем на користь ПАТ "КБ "Приватбанк" коштів у розмірі 93 759 991,80 грн. в рахунок погашення заборгованості ТОВ "Церіс", в тому числі за кредитним договором №4Ц14066Д від 11.02.2014 р., позивачем не надано.

Щодо посилань позивача на не задоволення відповідачем 2 вимоги про сплату заборгованості, колегія суддів зазначає, що з наявного в матеріалах справи листа № 23 від 27.01.2017 р. вбачається, що позивачем було повідомлено відповідача 2 про повернення суми кредиту та сплати відсотків на підставі договору поруки 4Ц14032И/П від 20.10.2016 р., та просив підписати угоду № ЛК16-43 від 21.10.2016 р. та довіреність. Проте, у вказаному листі позивач не заявляв вимогу до відповідача 2 з вимогою про сплату заборгованості.

При цьому, сам по собі факт невиконання боржником вимоги кредитора про сплату заборгованості не є беззаперечним доказом невизнання або оспорення боржником існування у кредитора відповідного права вимоги (оскільки таке невиконання може бути зумовлено не лише наявністю заперечень щодо факту існування заборгованості, а й зокрема, відсутністю у боржника грошових коштів, наявністю форс-мажорних обставин тощо).

За змістом ст. ст. 14, 15, 16 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

За таких обставин, оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту порушення або невизнання відповідачами його прав або охоронюваних законом інтересів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про визнання права ТОВ "Лайк Сіті" вимагати від ТОВ "Церіс" сплати суми боргу за кредитним договором №4Ц14066Д від 11.02.2014 р. у розмірі 93 759 991,80 грн., який був сплачений ТОВ "Лайк Сіті" на користь ПАТ "КБ "Приватбанк" за ТОВ "Церіс", визнання відсутнім у ПАТ "КБ "Приватбанк" права вимагати від ТОВ "Церіс" сплати суми боргу за кредитним договором №4Ц14066Д від 11.02.2014 р. в розмірі 93 759 991, 80 грн., який був сплачений ТОВ "Лайк Сіті" на користь банку за ТОВ "Церіс", є безпідставними та задоволенню не підлягають.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2017 року у справі № 910/14340/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2017 року у справі № 910/14340/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2017 року у справі № 910/14340/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/14340/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 26.12.2017 р.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Н.Ф. Калатай

С.Я. Дикунська