ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2017р. Справа № 914/2148/17

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «СканТек», м. Київ

до відповідача: фізичної особи-підприємця Сас Марії Максимівни, с. Кнісело, Львівська область

про стягнення 9 439 грн. 33 коп.

Суддя Мазовіта А.Б.

Секретар Зубко С.В.

Представники:

від позивача: Невмержицька В.В., представник (довіреність б/н від 21.08.2017),

від відповідача: Сас І.Я., представник ( довіреність б/н від 22.09.2017).

Товариство з обмеженою відповідальністю «СканТек», м. Київ звернулося до господарського суду Львівської області з позовом до фізичної особи-підприємця Сас Марії Максимівни, с. Кнісело, Львівська область про стягнення 9 439 грн. 33 коп.

Розглянувши матеріали справи, суд визнав представлені матеріали достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду і ухвалою від 23.10.2017 призначив розгляд справи на 13.11.2017. Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалах суду.

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. 22 ГПК України, заяв про відвід суду не поступало.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 31.01.2017 було укладено договір-заявку на надання та організацію транспортних послуг. Відповідно до умов даного договору відповідач зобов'язався надати 03.02.2017 транспортний засіб в пункт призначення за адресою м. Garwolin (Польща) та перевести вантаж по маршруту Garwolin (Польща) - м. Орджонікідзе Покров (Україна). Однак, у визначений строк та місце транспортний засіб відповідачем не був поданий. Згідно ч. 3 п. 13 договору-заявки, експедитор сплачує замовнику штраф у розмірі 30% від вартості плати за перевезення в разі не подачі транспортного засобу до місця завантаження. Позивач звертався до відповідача із претензіям про сплату штрафу, які залишені ним без розгляду та задоволення. Таким чином, у зв'язку неподачею транспортного засобу відповідачем під завантаження, позивач просив суд стягнути з відповідача штраф в розмірі 9 439 грн. 33 коп.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у поданому через канцелярію суду відзиві на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Як зазначив позивач, 31.01.2017 між позивачем та відповідачем був підписаний договір-заявка №31/01/17 про надання та організацію транспортних послуг автомобільним транспортом за маршрутом м. Garwolin (Польща) - м. Орджонікідзе Покров (Україна).

Відповідно до п. 5 договору-заявки завантаження мало відбутися 03.02.2017 о 08:00 годині.

03.02.2017 транспортний засіб відповідачем у визначений строк та місце не був наданий.

Відповідно до ч. 3 п. 13 договору-заявки, експедитор сплачує замовнику штраф у розмірі 30% від вартості плати за перевезення в разі не подачі транспортного засобу до місця завантаження.

22.02.2017 позивач надіслав відповідачу претензію №03-02 про сплату штрафу у розмірі 9 439 грн. 33 коп. Відповідачем вказана претензія залишена без розгляду та задоволення.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов'язків щодо надання транспортного засобу під навантаження, позивач просив суд стягнути з відповідача 9 439 грн. 33 коп. штрафу.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч. 2 ст. 181 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 2 цієї статті встановлено, що дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Статтею 207 ЦК України встановлено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Слід також зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно ч. 1 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Проте, позивачем не надано доказів того, в якій саме формі відбувалося направлення пропозиції про укладення договору-заявки №31/01/17 від 31.01.2017, відповідь відповідача про згоду (акцепт) щодо укладення такого договору (в разі використання електронних поштових засобів через мережу Інтернет - з якої електронної адреси та на яку адресу відбувалось надіслання, належність таких адрес сторонам, в разі використання факсимільного засобу зв'язку - з якого номеру телефону та на який відбувалось надіслання, належність таких номерів телефонів сторонам).

Як зазначив відповідач у відзиві та представник відповідача у судовому засіданні, відповідачем договір-заявка №31/01/17 від 31.01.2017 про надання та організацію послуг взагалі не укладався.

Наведене свідчить, що акцептування відповідачем пропозиції позивача не відбулося.

Якщо правочин не відповідає вимогам статті 207 ЦК України, то його не можна вважати вчиненим у письмовій формі. Разом з тим за загальним правилом частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом, але рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

В разі недодержання сторонами письмової форми правочину, для з'ясування факту його вчинення та змісту слід застосовувати за аналогією частину другу статті 205 ЦК України. Поведінка сторін, що засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, може доводитись письмовими та іншими доказами, крім свідчень свідків.

Письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте, позивачем не долучено інших доказів в розумінні ст. 36 ГПК України, з яких можна було б встановити факт укладення договору-заявки №31/01/17 від 31.01.2017.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про автомобільний транспорт» істотними умовами договору перевезення вантажу є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

З долученого позивачем договору-заявки №31/01/17 від 31.01.2017 вбачається, що місцем завантаження вказано лише м. Garwolin та не зазначено конкретного місця завантаження (адреси), що в свою чергу свідчить про відсутність істотної умови договору перевезення вантажу.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про неукладеність між сторонами договору-заявки №31/01/17 від 31.01.2017 про надання та організацію послуг.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, а тому в позові слід відмовити.

Як вбачається з матеріалів справ, спір виник внаслідок неправильних дій позивача, а тому судові витрати слід покласти на позивача.

Відповідачем було заявлено клопотання про покладення на позивача, в разі відмови в задоволенні позову, витрат на оплату послуг адвоката.

Як зазначено у п. 6.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Беручи до уваги той факт, що справа №914/2148/17 не є складною - позивачем заявлено вимогу про стягнення штрафу, адвокат відповідача не був присутній в судових засіданнях, відповідачем не подано доказів, які б підтверджували розумність витрат на оплату послуг адвоката саме у розмірі 2 100 грн. 00 коп., суд вважає за доцільне відмовити в задоволенні клопотання відповідача про покладення на позивача витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 2 100 грн. 00 коп.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 22, 202, 207, 208, 241, 509, 626, 640, 641, 642, 909 ЦК України, ст. 181 ГК України та ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 75, 80, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 11.12.2017 оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 18.12.2017.

Суддя Мазовіта А.Б.