ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"14" грудня 2017 р. Справа № 918/769/17

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Церковної Н.Ф., при секретарі судового засідання Оліфер С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом Заступника керівника Сарненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Дошкільного навчального закладу (ясла - садок) № 7 "Калинка" до Підприємства об'єднання громадян (релігійна організація, профспілка) "Святобор Л" про визнання договорів в частині включення до ціни ПДВ недійсними та повернення коштів у сумі 71 599 грн. 60 коп.,

за участі представників:

позивача: не зявився,

відповідача: ОСОБА_1, довіреність від 5 жовтня 2017 року,

органу прокуратури: ОСОБА_2, посвідчення від 3 грудня 2014 року № 030682.

В судовому засіданні 14 грудня 2017 року, відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У листопаді 2017 року Заступник керівника Сарненської місцевої прокуратури (далі Прокурор) звернувся до Господарського суду Рівненської області з вказаним позовом в інтересах держави в особі Дошкільного навчального закладу (ясла - садок) № 7 "Калинка" (далі Садок), посилаючись на те, що 21 липня 2016 року та 28 липня 2016 року між Садком та Підприємством об'єднання громадян (релігійна організація, профспілка) "Святобор Л" (далі Підприємство) були укладені договори на проведення підрядних робіт № 47 та № 49 відповідно, за умовами яких відповідач за встановлену цими угодами плату зобовязався провести роботи по ремонту приміщень і покрівлі Садка. Водночас при виконанні наведених робіт Підприємством, на думку Прокурора, у вартість робіт неправомірно було включено витрати по сплаті податку на додану вартість, які фактично не були понесені виконавцем у звязку з віднесенням останнього до переліку підприємств та організацій, яким надано дозвіл на право користування пільгами з оподаткування. Враховуючи наведене, а також зважаючи на проведення повного розрахунку між сторонами вищенаведених правочинів та неправомірне включення відповідачем до вартості робіт за цими угодами податку на додану вартість в загальній сумі 71 599 грн. 60 коп., Прокурор, посилаючись на статті 175, 180 Господарського кодексу України (далі ГК України) та статті 203, 215-217, 316-319, 321, 628, 629, 1212 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), просив суд визнати недійсними вищезазначені укладені між сторонами договори в частині включення до їх ціни суми податку на додану вартість, що передбачено пунктами 3.1 цих правочинів, а також стягнути з Підприємства на користь Садка безпідставно набуті кошти в загальному розмірі 71 599 грн. 60 коп.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 16 листопада 2017 року позовну заяву Прокурора від 1 листопада 2017 року № 36-2902вих-17 було прийнято до розгляду суддею Церковною Н.Ф., порушено провадження у справі № 918/769/17 та призначено її до розгляду на 6 грудня 2017 року.

5 грудня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Підприємства на позовну заяву від 5 грудня 2017 року (а.с. 150-157), в якому останнє заперечило проти задоволення вимог Прокурора з огляду, зокрема, на те, що згідно норм ДСТУ Б Д.1.1:2013 розмір витрат на підрядні роботи визначається виходячи з норм і бази для їх нарахування, встановлених законодавством. При цьому у складі зведеного кошторису інвесторської кошторисної документації обовязково враховується податок на додану вартість за ставкою 20%. Крім того, питання включення чи не включення ПДВ до договірної ціни, на думку Підприємства, не є предметом домовленості сторін договорів, оскільки режим оподаткування субєктів господарювання визначається законодавством і не може бути змінений в залежності від погодження сторонами господарської операції.

У судовому засіданні 6 грудня 2017 року оголошувалася перерва до 14 грудня 2017 року.

У судовому засіданні 14 грудня 2017 року Прокурор підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник Підприємства проти задоволення цього позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву від 5 грудня 2017 року.

Позивач про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується власноручним підписом представника позивача у протоколі судового засідання 6 грудня 2017 року (а.с. 195), проте явку своєї уповноваженої особи у судове засідання 14 грудня 2017 року не забезпечив.

Згідно з частиною 1 статті 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу, а також неподання витребуваних доказів. Водночас зі змісту нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Враховуючи те, що позивачу надавалося достатньо часу для залучення до розгляду справи своїх представників, а також для подання письмових пояснень і додаткових документів, неявка повноважного представника позивача не перешкоджає вирішенню даного спору, а чергове відкладення розгляду справи спричинить до виходу за межі встановленого статтею 69 ГПК України граничного строку розгляду господарського спору, суд не вбачає підстав для відкладення цієї справи та здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представника позивача.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників прокуратури та відповідача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

21 липня 2016 року між Садком в особі виконуючої обовязки завідувача ОСОБА_3, що діє на підставі Статуту, з однієї сторони, та Підприємством в особі керівника ОСОБА_4, що діє на підставі Статуту, з іншої сторони, укладено договір № 47 на виконання робіт по капітальному ремонту покрівлі Дошкільного навчального закладу (ясла - садок) № 7 "Калинка" по вул. Дослідна Станція, 3а в м. Сарни Рівненської області, за умовами якого відповідач зобовязався у строк з 21 липня 2016 року по 31 грудня 2016 року виконати на користь замовника роботи по капітальному ремонту покрівлі Дошкільного навчального закладу (ясла - садок) № 7 "Калинка" по вул. Дослідна Станція, 3а в місті Сарни Рівненської області, а позивач, у свою чергу, прийняти дані роботи та оплатити їх вартість (а.с. 20-22).

Згідно пункту 3.1 наведеного правочину договірна ціна становить 353 952 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 58 992 грн. 00 коп., з них в межах затверджених асигнувань на 2016 рік 279 211 грн. 00 коп. За пунктом 3.2 цього договору його ціна може бути змінена за взаємною згодою сторін.

Відповідно до пункту 4.1 договору замовник може перерахувати підряднику аванс. Розмір авансу не може перевищувати 30 відсотків вартості річного обсягу робіт. Підрядник зобовязується використати одержаний аванс на придбання і постачання необхідних для виконання робіт матеріалів, конструкцій, виробів протягом трьох місяців після одержання авансу. По закінченні тримісячного терміну невикористані суми авансу повертаються замовнику.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що розрахунки проводяться за виконані роботи за договірною ціною протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання актів виконаних робіт при умові наявності відповідних бюджетних асигнувань. Строк виконання робіт з 21 липня 2016 року по 31 грудня 2016 року, але у будь-якому випадку до повного виконання зобовязань сторонами.

Додатковим договором від 27 вересня 2016 року № 1 внесено зміни до підпункту 3.1 пункту 3 цього правочину та передбачено, що договірна ціна наведеної угоди становить 353 952 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ: 58 992 грн. 00 коп., з них в межах бюджетних асигнувань на 2016 рік 353 952 грн. 00 коп.

Додатковим договором від 26 грудня 2016 року № 2 збільшено суму договору від 21 липня 2016 року № 47 на 1 933 грн. 20 коп., а також внесено зміни до підпункту 3.1 пункту 3 цього правочину та передбачено, що договірна ціна наведеної угоди становить 355 885 грн. 20 коп., у тому числі ПДВ: 59 314 грн. 20 коп.

Вищезазначений договір, а також додаткові угоди до нього підписані уповноваженими представниками їх сторін та скріплені печатками цих юридичних осіб.

Згідно наявних у матеріалах справи актів приймання виконаних будівельних робіт форми № КБ-2в, підсумкових відомостей ресурсів та довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрати форми № КБ-3 (а.с. 32-60), Підприємство виконало на обєкті Садка по вулиці Дослідна Станція, 3а в м. Сарни Рівненської області передбачені укладеною між сторонами угодою від 21 липня 2016 року № 47 роботи по капітальному ремонту покрівлі позивача на загальну суму 355 885 грн. 20 коп.

Відповідно до платіжних доручень від 26 липня 2016 року № 168 на суму 80 000 грн. 00 коп. (у тому числі ПДВ 13 333 грн. 34 коп.), від 2 вересня 2016 року № 202 на суму 198 300 грн. 40 коп. (у тому числі ПДВ 46 383 грн. 40 коп.), від 6 жовтня 2016 року № 231 на суму 52 885 грн. 20 коп. (у тому числі ПДВ 8 814 грн. 20 коп.) та від 28 грудня 2016 року № 242 на суму 24 699 грн. 60 коп. Садок на виконання умов договору від 21 липня 2016 року № 47 перерахував на рахунок Підприємства грошові кошти на загальну суму 355 885 грн. 20 коп., у тому числі ПДВ 55 197 грн. 60 коп. (а.с. 29-31).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 28 липня 2016 року між Садком в особі виконуючої обовязки завідувача ОСОБА_3, що діє на підставі Статуту, з однієї сторони, та Підприємством в особі керівника ОСОБА_4, що діє на підставі Статуту, з іншої сторони, укладено договір № 49 на поточний ремонт харчоблоку Дошкільного навчального закладу (ясла - садок) № 7 "Калинка" по вул. Дослідна Станція, 3а в м. Сарни Рівненської області, за умовами якого відповідач зобовязався у строк з 28 липня 2016 року по 31 грудня 2016 року виконати на користь замовника роботи по поточному ремонту харчоблоку Дошкільного навчального закладу (ясла - садок) № 7 "Калинка" по вул. Дослідна Станція, 3а в м. Сарни Рівненської області, а позивач, у свою чергу, прийняти дані роботи та оплатити їх вартість (а.с. 61-63).

Ціну договору згідно пункту 3.1 цієї угоди її сторонами було визначено на рівні 99 972 грн. 00 коп., без ПДВ, в тому числі в межах бюджетних асигнувань на 2016 рік в сумі 80 334 грн. 00 коп. За пунктом 3.2 цього договору його ціна може бути змінена за взаємною згодою сторін.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що розрахунки проводяться за виконані роботи за договірною ціною, визначеною пунктом 3.1 цього договору, протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання актів виконаних робіт при умові наявності відповідних бюджетних асигнувань.

Водночас додатковим договором від 27 вересня 2016 року № 1 до вказаного правочину його підпункт 3.1 пункту 3 було змінено та викладено у редакції, згідно якої договірна ціна зазначеного договору становить 98 412 грн. 00 коп., у тому числі в межах бюджетних асигнувань на 2016 рік в сумі 87 412 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 16 402 грн. 00 коп.

Вищезазначений договір, а також додатковий договір від 27 вересня 2016 року № 1 до цього правочину, підписані уповноваженими представниками їх сторін та скріплені печатками цих юридичних осіб.

Згідно наявних у матеріалах справи акту приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2016 року форми № КБ-2в, підсумкової відомості ресурсів та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати форми № КБ-3 (а.с. 65-75), Підприємство виконало на обєкті Садка по вулиці Дослідна Станція, 3а в м. Сарни Рівненської області передбачені укладеною між сторонами угодою від 28 липня 2016 року № 49 роботи по поточному ремонту харчоблоку позивача на загальну суму 98 412 грн. 00 коп.

Судом встановлено, що відповідно до платіжного доручення від 29 вересня 2016 року № 225 Садок на виконання умов договору від 28 липня 2016 року № 49 перерахував на рахунок Підприємства грошові кошти на загальну суму 98 412 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 16 402 грн. 60 коп. (а.с. 76). Відтак, з матеріалів справи вбачається, що сторонами вищевказаних договорів від 21 липня 2016 року № 47 та від 28 липня 2016 року № 49 були повністю виконані взяті на себе зобовязання за наведеними угодами, у тому числі Садком сплачено на рахунок Підприємства повну суму загальної вартості виконаних відповідачем підрядних робіт за цими правочинами.

У той же час, при дослідженні матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову з огляду на наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

За частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (частина 1 статті 843 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

В обгрунтування своїх вимог про визнання недійсними спірних правочинів в частині включення до них відповідних сум ПДВ, Прокурор посилався на статтю 230 ЦК України.

Так, відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14.

У той же час ні Прокурором, ні позивачем у встановленому законом порядку не було доведено належними і допустимими доказами факту наявності в діях уповноважених осіб Підприємства умислу на введення іншої сторони спірних правочинів в оману щодо обставин, які впливають на вчинення цих договорів.

Крім того, обґрунтовуючи свої вимоги, Прокурор посилався на те, що Підприємством у вартість вищезазначених робіт неправомірно було включено витрати по сплаті податку на додану вартість, які фактично не були понесені виконавцем у звязку з віднесенням останнього до переліку підприємств та організацій, яким надано дозвіл на право користування пільгами з оподаткування, що свідчить, зокрема, про неправомірне включення відповідачем до вартості робіт за цими угодами податку на додану вартість в загальній сумі 71 599 грн. 60 коп. та наявність правових підстав для визнання недійсними вищезазначених укладених між сторонами угод в частині включення до їх ціни суми податку на додану вартість, що передбачено пунктами 3.1 цих правочинів.

Проте зі змісту імперативних приписів чинного законодавства вбачається, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, необхідно встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними, саме на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Відтак, сам по собі факт нездійснення, не нарахування до сплати чи несплати Підприємством до відповідного бюджету сум ПДВ за спірними угодами після їх підписання (в процесі виконання підрядних робіт) та після отримання від Садка грошових коштів не свідчить про наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними (у тому числі в частині), саме на момент вчинення даних правочинів.

Крім того, суд зазначає наступне.

Порядок та правила визначення вартості будівництва при складанні інвесторської кошторисної документації, формуванні договірної ціни та проведенні розрахунків врегульовані Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 5 липня 2013 року № 293 "Про прийняття національного стандарту ДСТУ Б Д.1.1-1:2013".

За змістом вказаного акту, укладенню договору будівельного підряду передує розробка (складання) інвесторської проектно-кошторисної документації.

Нормами пунктів 5.8.16, 5.8.17 цього Наказу визначено, що до зведеного кошторисного розрахунку вартості обєкта будівництва у складі інвесторської кошторисної документації після підсумку глав 1-12 включаються податки, збори, обовязкові платежі, встановлені чинним законодавством і не враховані складовими вартості будівництва.

Розмір цих витрат визначається виходячи з норм і бази для їх нарахування, встановлених законодавством (пункт 6.1.5.6 Наказу).

Таким чином, на стадії складання зведеного кошторисного розрахунку проектант передбачає в ньому витрати виконавця робіт на оподаткування, виходячи із загальних їх розмірів і ставок, тобто таких, що діють для основної маси платників податків.

При цьому, у складі зведеного кошторису інвесторської кошторисної документації обовязково враховується податок на додану вартість за ставкою 20%.

Кошторисна частина такої документації після проведення її державної експертизи фактично є для замовника будівництва орієнтиром при формуванні очікуваної вартості закупівлі будівельних робіт (послуг). З цієї точки зору, перевищення вказаної вартості внаслідок розширення переліку встановлених складових витрат, застосування інших розцінок, коефіцієнтів, норм витрат, тощо, без збільшення складу та обсягів запланованих робіт або погіршення їх якості і є, за своїм змістом, завищенням вартості робіт.

Наведене твердження повністю відповідає приписам пунктів 6.3 та 6.4.3 вищезазначеного Наказу.

Слід також зазначити, що в обгрунтування своїх вимог Прокурор посилався на фактичне завищення Підприємством вартості здійснених ним робіт на виконання укладених між сторонами договорів. Проте чинне законодавство України не містить нормативного визначення терміну "завищення вартості робіт".

У той же час відповідно до частини 2 статті 845 ЦК України, якщо фактичні витрати підрядника виявилися меншими від тих, які передбачалися при визначенні ціни (кошторису), підрядник має право на оплату роботи за ціною, встановленою договором підряду, якщо замовник не доведе, що отримане підрядником заощадження зумовило погіршення якості роботи.

Відтак, за умови забезпечення належної їх якості, вказане зменшення вартості витрат визначається за ЦК України як ощадливість підрядника, тобто є цілком правомірними діями.

У той же час у матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про неналежне виконання Підприємством умов спірних договорів, зокрема, доказів погіршення якості обумовлених між сторонами видів робіт.

Разом з тим, обґрунтовуючи свої вимоги, зокрема, щодо незаконності включення відповідачем до складу договірної ціни ПДВ, Прокурор посилався на висновки, викладені в акті позапланової перевірки, проведеної Управлінням Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області від 30 червня 2017 року та відомості, надані регіональним органом ДФС стосовно нарахування та сплати Підприємством податків і зборів.

Так, за твердженнями Прокурора, органом Держаудитслужби встановлено, що до складу вартості проведених відповідачем робіт внесені витрати у вигляді ПДВ, які підрядник фактично не поніс. Отже, зазначені витрати, на думку Прокурора, внесені до ціни договору незаконно внаслідок неправильного застосування підрядником податкового законодавства, оскільки за даними ДФС відповідно до податкових декларацій протягом 2016 року Підприємством суми ПДВ не нараховувалися та не сплачувалися.

Водночас, як було зазначено вище, частина складових договірної ціни є витратами, які визначаються розрахунковим методом (наприклад адміністративні витрати). Те саме стосується і податків. Розрахунково витрати на сплату податку "закладаються" в ціну, проте фактично не сплачуються (наприклад для ПДВ у разі перевищення сум податкового кредиту сум податкових зобовязань тощо).

За наведених обставин, обгрунтування незаконності включення ПДВ у склад ціни робіт тим, що фактично підрядник ці витрати не поніс є безпідставним.

Також суд звертає увагу на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Підприємство у встановленому законом порядку зареєстроване платником податку на додану вартість, що підтверджується відомостями, зазначеними в акті від 30 червня 2017 року проведеної Управлінням Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області перевірки (а.с. 77-89), а також інформацією з реєстру платників ПДВ, розміщеного на офіційному веб-сайті Державної фіскальної служби України.

Згідно пункту 142.1 статті 42 Податкового кодексу України звільняється від оподаткування прибуток підприємств та організацій, які засновані громадськими організаціями інвалідів і є їх повною власністю, отриманий від продажу (постачання) товарів, виконання робіт і надання послуг, крім підакцизних товарів, послуг із поставки підакцизних товарів, отриманих у межах договорів комісії (консигнації), поруки, доручення, довірчого управління, інших цивільно-правових договорів, що уповноважують такого платника податку здійснювати постачання товарів від імені та за дорученням іншої особи без передачі права власності на такі товари, де протягом попереднього звітного (податкового) періоду кількість інвалідів, які мають там основне місце роботи, становить не менш як 50 відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за умови, що фонд оплати праці таких інвалідів становить протягом звітного періоду не менш як 25 відсотків суми загальних витрат на оплату праці.

Зазначені підприємства та організації громадських організацій інвалідів мають право застосовувати цю пільгу за наявності дозволу на право користування такою пільгою, який видається уповноваженим органом відповідно до Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

За статтею 141 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємства та організації громадських організацій інвалідів мають право на пільги із сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) відповідно до законів України з питань оподаткування. Застосовувати зазначені пільги такі підприємства та організації мають право за наявності дозволу на право користування пільгами з оподаткування, який надається на квартал, півріччя, три квартали, рік центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері соціального захисту інвалідів, ветеранів війни.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері соціального захисту інвалідів, ветеранів війни, може делегувати в установленому Кабінетом Міністрів України порядку повноваження з надання адміністративних послуг бюджетній установі, що належить до сфери його управління.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері соціального захисту інвалідів, ветеранів війни, визначає доцільність надання державної допомоги підприємствам та організаціям громадських організацій інвалідів у вигляді пільг з оподаткування, поворотної та безповоротної фінансової допомоги (далі - фінансова допомога), позик, сприяє в наданні пріоритетів при розміщенні державного замовлення, у працевлаштуванні інвалідів та в інших формах, а також здійснює облік і контроль за використанням такої допомоги.

За таких обставин, а також зважаючи на вищенаведені законодавчі приписи, суд дійшов висновку про те, що вивільнені від оподаткування кошти підприємств та організацій громадських організацій інвалідів повинні спрямовуватися на соціально-економічну підтримку таких підприємств, а саме на збільшення заробітної плати працівникам з інвалідністю, створення нових робочих місць для осіб з інвалідністю, відрахування залишку на статутну діяльність, придбання основних засобів тощо.

Аналогічний висновок міститься у наявній у матеріалах справи копії листа Міністерства соціальної політики України від 11 жовтня 2017 року № 1090/0/131-17/174, отриманого на запит представника засновника Підприємства (а.с. 168-169)

Водночас у матеріалах справи міститься копія розпорядження голови Рівненської обласної державної адміністрації від 30 березня 2016 року № 160 (а.с. 90), згідно якого Підприємство на підставі пункту 142.1 статті 142 Податкового кодексу України було включено до переліку підприємств, яким надається дозвіл на право користування пільгами з оподаткування як таке, що відповідає встановленим критеріям, має соціальну значимість і забезпечує працевлаштування інвалідів, строком на один рік з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року (тобто на період, що включає дати укладення спірних договорів).

Отже, з урахуванням наведеного, та виходячи з соціальної спрямованості зазначеного пільгового оподаткування, надання податкових пільг вказаній категорії платників податків, зокрема, відповідачу, має на меті їх безпосередню фінансову підтримку, а не створення преференцій у господарській діяльності порівняно з іншими платниками податку.

Більше того, з огляду на викладене суд зазначає, що сплата Підприємством ПДВ за умови наявності в останнього вищенаведених податкових пільг нівелює саму сутність таких пільг, а звільнення певної групи субєктів господарювання від сплати ряду податків втрачає економічну доцільність.

Крім того, слід зазначити, що за пунктом 142.1 статті 142 Податкового кодексу України у разі порушення вимог щодо цільового використання вивільнених від оподаткування коштів платник податку зобов'язаний збільшити податкові зобов'язання з цього податку за результатами податкового періоду, на який припадає таке порушення, а також сплатити пеню, нараховану відповідно до цього Кодексу.

Водночас у матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про використання Підприємством вивільнених від оподаткування грошових коштів, які останнє набуло на виконання спірних договорів, не за цільовим призначенням.

Разом з тим суд також підкреслює, що включення чи не включення ПДВ до договірної ціни не є предметом домовленості сторін договорів, оскільки режим оподаткування субєктів господарювання визначається законодавством і не може бути змінений в залежності від погодження сторонами господарської операції.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Прокурора в частині визнання недійсними спірних укладених між сторонами договорів щодо включення до їх ціни суми податку на додану вартість, що передбачено пунктами 3.1 цих правочинів, у звязку з чим в задоволенні позову Прокурора в цій частині слід відмовити.

У той же час у своєму позові Прокурор також просив суд стягнути з Підприємства на користь Садка безпідставно набуті на підставі вищенаведених договорів кошти в загальному розмірі 71 599 грн. 60 коп. В матеріально-правове обгрунтування цієї вимоги Прокурор посилався на статтю 1212 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов"язання у зв"язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами 83 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондиційне зобов'язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого), а також набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У той же час, зважаючи на встановлену судом відсутність правових підстав для визнання недійсними укладених між сторонами договорів від 21 липня 2016 року № 47 та від 28 липня 2016 року № 49 в частині включення до їх ціни суми податку на додану вартість, що передбачено пунктами 3.1 цих правочинів, суд дійшов висновку про те, що грошові кошти в сумі 71 599 грн. 60 коп., що складають суму ПДВ за даними угодами, були отримані Підприємством на виконання укладених із Садком вищенаведених правочинів, які на час розгляду даного спору є чинними, у звязку з чим не можуть вважатися набутими без достатньої правової підстави. Отже, відсутні будь-які правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України та стягнення з Підприємства на користь позивача грошових коштів у розмірі 71 599 грн. 60 коп.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Зважаючи на все вищевикладене, а також враховуючи, що Прокурором та позивачем не було доведено належними і допустимими доказами тих обставин, на які вони посилались як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про необґрунтованість даного позову, у звязку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Відповідно до статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору залишаються за Прокурором.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19 грудня 2017 року

Суддя Церковна Н.Ф.