Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "14" грудня 2017 р. Справа № 906/974/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кравець С.Г.

при секретарі: Гекалюк О.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Ляхов О.В. - представник за довіреністю від 27.12.2016р,

від відповідача: не з'явився.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (м.Київ)

до Фізичної особи - підприємця Микитенка Олександра Віталійовича (м.Житомир)

про стягнення 25222,43 грн.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулось до господарського суду з позовом до фізичної особи - підприємця Микитенка Олександра Віталійовича про стягнення 25222,43грн, з яких: 18206,12грн заборгованості з суборендної плати, 1340,95грн 3% річних, 1205,51грн інфляційних нарахувань та 4469,85грн пені за договором суборенди від 12.09.2016р.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 08.11.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі. Розгляд справи призначено на 21.11.2017р.

Ухвалою суду від 21.11.2017р. розгляд справи відкладено на 14.12.2017р.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях у справі від 21.11.2017р (а.с.41-42), просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, письмового відзиву на позов не подав.

Слід зазначити, що на адресу господарського суду 30.11.2017р повернулась копія ухвали господарського суду від 21.11.2017р про відкладення розгляду справи, яка направлялась господарським судом рекомендованою кореспонденцією з повідомленням на адресу відповідача зазначену у позовній заяві, із відміткою відділення зв'язку "за закінченням встановленого строку зберігання" (а.с.62-66).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцем знаходження фізичної особи - підприємця Микитенка Олександра Віталійовича є: 10014, АДРЕСА_1 (а.с.31-32).

Враховуючи наведене суд приймає до уваги наступні положення законодавства.

Відповідно до вимог ч.1 ст.10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Виходячи з вимог ч.2 ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Варто зазначити, що відповідно до ч.1 ст.64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Водночас пп.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що за змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Крім того, відповідно до пп.3.9.2 вищевказаної постанови у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

При неявці відповідача в судове засідання суд враховує, що відповідно до п.4 інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/1228 від 02.06.2006р. "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році", п.11 інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/123 від 15.03.2007р "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" в яких наголошується, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

При цьому суд констатує, що відповідачем не подано клопотання, заяви, телеграми, в тому числі і щодо перенесення розгляду справи, її відкладення чи неможливості забезпечити участь в судовому засіданні свого представника.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача своєчасно та належним чином про час і місце розгляду справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Враховуючи те, що неявка в засідання суду представника відповідача та неподання останнім письмового відзиву, не перешкоджають розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, згідно із ст.75 ГПК України.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 12.09.2016р між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" (орендар/ позивач) та фізичною особою - підприємцем Микитенком Олександром Віталійовичем (суборендар/відповідач) укладено договір суборенди приміщення (а.с.10-13), відповідно до п.1.1. якого в порядку та на умовах, визначених договором, орендар зобов'язується передати суборендарю, а суборендар зобов'язується прийняти у тимчасове користування (суборенду) приміщення, визначене у договорі, за плату та на обумовлений строк для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до п.1.2. договору, приміщення, яке передається в суборенду за договором (далі іменується - "приміщення"), знаходиться за адресою: 49000, АДРЕСА_3, має загальну площу 10,0 квадратних метри і знаходиться у користуванні орендаря на підставі договору оренди б/н від 01.06.2016р.

Приміщення надається суборендареві для використання його у діяльності суборендаря як офіс (п.1.4 договору).

Відповідно до п.2.1. договору, приміщення передається орендарем і приймається суборендарем в оренду на умовах сплати останнім плати за користування приміщенням шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, зазначений орендарем.

Пунктом 2.2 договору встановлено, що суборендна плата підлягає сплаті до 20 числа поточного місяця за наступний місяць оренди (розрахунковий), без надання орендарем рахунків, із розрахунку 221,00 грн. за 1кв.м., в т.ч. ПДВ 36,83грн, а за всю орендовану площу 2210,00 грн., в т.ч. ПДВ - 368,33 грн., у тому числі за перший місяць суборенди та починає нараховуватись з моменту підписання акту здачі-приймання приміщення. Розмір суборендної плати за кожний наступний місяць підлягає індексації з коефіцієнтом рівним 1 (одиниці).

Згідно з п.2.3 договору, сторони домовились, що протягом 5 днів з дня підписання цього договору суборендар зобов'язується сплатити суборендну плату за перший місяць суборенди, з метою забезпечення виконання суборендарем своїх зобов'язань по сплаті суборендної плати.

Відповідно до п.5.1 договору, передача орендарем та прийняття суборендарем приміщення надається та засвідчується актом здачі-приймання приміщення у суборенду, за умови виконання суборендарем своїх зобов'язань по сплаті за перший місяць суборенди, та авансового платежу, визначеного п.2.3. договору, у розмірі, передбаченому п. 2.2. договору. Повернення приміщення орендареві здійснюється за актом здачі-приймання. Обов'язок по складанню акту здачі-приймання покладається на сторону, яка передає приміщення іншій стороні договору. Орендар/суборендар зобов'язаний здійснити огляд приміщення під час підписання акту здачі-приймання.

Приміщення та інше майно вважаються фактично переданими орендаревці/суборендареві з моменту підписання акта здачі-приймання. У момент підписання цього акта орендар/суборендар передає орендареві/суборендареві ключі від приміщення (п. 5.2. договору).

Згідно п.7.1 договору, цей договір вважається укладеним з моменту його підписання шляхом накладення електронно-цифрового підпису усіма його сторонами і діє з 12.09.2016р по 31.05.2017р, але у будь-якому разі строк суборенди не може перевищувати строку оренди за договором, укладеному між орендодавцем та орендарем.

З наявного в матеріалах справи акту здачі-приймання приміщення від 12.09.2016р. (а.с.14) вбачається, що позивачем було передано відповідачу в користування приміщення площею 10,0кв.м., що знаходиться за адресою: 49000, м.Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса (Д.Яворницького), 23, прим. 2.

Зауважень щодо переданого у оренду приміщення у відповідача не було.

Відповідач частково сплатив орендні платежі, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в сумі 18206,12грн, що стало підставою для звернення позивач з позовом у даній справі.

Дослідивши в сукупності всі обставини та матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

Слід зазначити, що всі документи були підписані сторонами за допомогою електронного цифрового підпису (ЕЦП).

Згідно ч.ч.2,3 ст. 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відносини, пов'язані з використанням електронних цифрових підписів, регулюються законом. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб'єктами електронного документообігу на договірних засадах.

Стаття 3 Закону України "Про електронний цифровий підпис" визначає, що електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки). Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму.

Зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Договір суборенди приміщення та акт здачі-приймання приміщення містять дату укладення/підписання 12.09.2016р. (а.с. 10-14). Як уже зазначалось, згідно п.7.1 договору, цей договір вважається укладеним з моменту його підписання шляхом накладення електронно-цифрового підпису усіма його сторонами і діє з 12.09.2016р по 31.05.2017р.

З доданих до позовної заяви документів (а.с.16-17, 47, 69-71) вбачається, що договір суборенди приміщення від 12.09.2016р. та акт здачі-приймання приміщення від 12.09.2016р фактично підписані відповідачем електронно-цифровим підписом, сертифікат на який видано АЦСК ПАТ КБ "Приватбанк" за реєстраційним номером сертифіката: 0D84EDA1BB9381E804000000FD8109001F001E00, лише 14.09.2016р, тобто пізнішою датою ніж зазначено в договорі суборенди та акті здачі-приймання приміщення.

Враховуючи вищевказане, господарський суд приходить до висновку, що договір суборенди приміщення було укладено між ПАТ КБ "Приватбанк" та ФОП Микитенка О.В. з моменту підписання шляхом накладення електронно-цифрового підпису усіма його сторонами, а саме 14.09.2016р.

Відповідно до ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно ч.1 ст.286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно ч. 1, 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Відповідач свої зобов'язання за договором суборенди приміщення в частині своєчасного проведення розрахунків за користування суборендованим приміщенням належним чином не виконав.

В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача 18206,12грн суборендних платежів за договором суборенди, з урахуванням проведених відповідачем часткових проплат (19079,67 - 873,55 = 18206,12), починаючи з 12.09.2016р.

З урахуванням встановлених судом строків укладення договору, відповідач мав сплатити позивачу суборендну плату в загальній сумі 18932,39грн (за вересень 2016р - 1252,39грн (за період з 20.09.2016р по 04.10.2017р), а з жовтня 2016р по травень 2017р - 17680,00грн (щомісячно по 2210,00грн), що в загальній сумі складає 18932,39грн) у строк, визначений п.2.2 договору (до 20 числа поточного місяця за наступний місяць оренди (розрахунковий).

Як зазначалось вище, п.2.2 договору встановлено, що суборендна плата підлягає сплаті до 20 числа поточного місяця за наступний місяць оренди (розрахунковий), без надання орендарем рахунків, із розрахунку 221,00 грн. за 1кв.м., в т.ч. ПДВ 36,83грн, а за всю орендовану площу 2210,00 грн., в т.ч. ПДВ - 368,33 грн., у тому числі за перший місяць суборенди та починає нараховуватись з моменту підписання акту здачі-приймання приміщення. Відповідно до п.2.3 протягом 5 днів з дня підписання цього договору суборендар зобов'язується сплатити суборендну плату за перший місяць суборенди з метою забезпечення виконання зобов'язань по сплаті суборендної плати.

Отже, у вересні 2016 року суборендар повинен був здійснити два платежі: перший через 5 днів з моменту підписання договору до 19.09.2016р, тобто прострочення відповідачем внесення суборендної плати виникло з 20.09.2016р, відповідно за жовтень 2016р суборендар повинен був здійснити проплату по договору до 20.09.2016р, а тому прострочення виникло у нього з 21.09.2016р.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач взяті на себе зобов'язання виконав лише частково, на суму 873,55грн, а саме: 29.12.2016р було сплачено 831,55грн та 23.01.2017р - 42,00грн, які зараховані позивачем в погашення суборендної плати за вересень 2016року, що вбачається з розрахунку позивача (а.с.68) та про що зазначалось представником позивача в судовому засіданні.

Враховуючи здійснені відповідачем проплати та проведені позивачем зарахування, на час звернення позивача з позовом до суду, у відповідача перед позивачем залишилась непогашеною заборгованості за період з вересня 2016р по травень 2017р, яка становить 18058,84грн (18932,39грн - 873,55грн).

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов'язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Відповідач доказів погашення заборгованості по сплаті суборендних платежів в сумі 18058,84грн станом на час розгляду справи не подав.

З огляду на вищевикладене, правомірними та такими, що підлягають задоволенню є вимоги позивача про стягнення з відповідача суборендної плати в сумі 18058,84грн. У задоволенні позову про стягнення суборендної плати в сумі 147,28грн суд відмовляє.

Крім суми основного боргу, позивач просить стягнути з відповідача 1340,95грн 3% річних, 1205,51грн інфляційних втрат та 4469,85грн пені.

Розглядаючи питання про правомірність та обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, господарський суд враховує таке.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

У статті 611 Цивільного кодексу України передбачено настання правових наслідків, встановлених договором або законом, у разі порушення зобов'язання, зокрема, у вигляді сплати неустойки.

Згідно з ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.6.3. договору, у випадку заборгованості по виплаті суборендної плати суборендар сплачує орендарю пеню в розмірі 0,1 відсотків від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

Положеннями ст.3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч.1 ст.216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з п.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок пені, з урахуванням умов договору стосовно строків проведення розрахунків та вимог ч.6 ст.232 ГК України, господарський суд встановив, що правомірним є нарахування пені в сумі 2401,85грн, нарахованої:

- в сумі 53,58грн, за період з 20.09.2016р по 20.03.2017р на суму заборгованості 378,84грн,

- в сумі 312,43грн, за період з 21.09.2016р по 21.03.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 309,67грн, за період з 21.10.2016р по 21.04.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 303,64грн, за період з 21.11.2016р по 21.05.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 300,09грн, за період з 21.12.2016р по 21.06.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 293,11грн, за період з 21.01.2017р по 21.07.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 287,48грн, за період з 21.02.2017р по 21.08.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 286,94грн, за період з 21.03.2017р по 21.09.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 254.91грн, за період з 21.04.2017р по 04.10.2017р на суму заборгованості 2210,00грн.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення на свою користь з відповідача пені підлягають частковому задоволенню в сумі 2401,85грн. У задоволенні вимог про стягнення пені в сумі 2068,00грн суд відмовляє.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши правильність проведених позивачем нарахувань 3% річних (а.с.24), з урахуванням встановлених судом обставин по справі, господарський суд прийшов до висновку, що правомірним є нарахування 3% річних в розмірі 408,05грн, зокрема нарахованих:

- в сумі 11,82грн, за період з 20.09.2016р по 04.10.2017р на суму заборгованості 378,84грн,

- в сумі 68,79грн, за період з 21.09.2016р по 04.10.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 63,36грн, за період з 21.10.2016р по 04.10.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 57,74грн, за період з 21.11.2016р по 04.10.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 52,31грн, за період з 21.12.2016р по 04.10.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 46,68грн, за період з 21.01.2017р по 04.10.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 41,05грн, за період з 21.02.2017р по 04.10.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 35,97грн, за період з 21.03.2017р по 04.10.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 30,33грн, за період з 21.04.2017р по 04.10.2017р на суму заборгованості 2210,00грн.

Зважаючи на наведене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних підлягають частковому задоволенню на суму 408,05грн. У задоволенні позову в частині стягнення 932,90грн 3% річних суд відмовляє.

Щодо нарахування інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Так, п.3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши проведені позивачем нарахування інфляційних (а.с.19-23), зважаючи на встановлені судом обставини щодо строків внесення суборендної плати відповідачем, господарський суд прийшов до висновку, що правомірним є нарахування інфляційних втрат в сумі 1809,87грн. Зокрема,

- в сумі 62,06грн, за період з 20.09.2016р по 04.10.2017р на суму заборгованості 378,84грн,

- в сумі 362,01грн, за період з 21.09.2016р по 04.10.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 291,95грн, за період з 21.10.2016р по 04.10.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 247,71грн, за період з 21.11.2016р по 04.10.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 225,79грн, за період з 21.12.2016р по 04.10.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 199,29грн, за період з 21.01.2017р по 04.10.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 175,44грн, за період з 21.02.2017р по 04.10.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 133,26грн, за період з 21.03.2017р по 04.10.2017р на суму заборгованості 2210,00грн,

- в сумі 112,36грн, за період з 21.04.2017р по 04.10.2017р на суму заборгованості 2210,00грн.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних підлягають задоволенню в сумі 1205,51грн, яку заявлено позивачем до стягнення з відповідача, оскільки зазначена сума інфляційних втрат є меншою ніж обґрунтовано нарахована.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства і укладеного договору та такими, що підлягають частковому задоволенню. З відповідача підлягає стягненню на користь позивача 18058,84грн основного боргу, 2401,85грн пені, 1205,51грн інфляційних нарахувань та 408,05грн 3% річних.

У задоволенні позову в частині стягнення 147,28грн суборендної плати, 2068,00грн пені та 932,90грн 3% річних суд відмовляє.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно сумі задоволених позовних вимог, у відповідності до ст. 49 ГПК України.

На підставі ст.ст. 11, 509, 525, 526, 530, 549, 599, 610, 611, 625, 629, 759, 762 ЦК України, ст.ст.173, 174, 175, 193, 230, 231, 283, 286 ГК України та керуючись ст.ст.32, 33, 34, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Микитенка Олександра Віталійовича (ІНФОРМАЦІЯ_1, 10014, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1)

на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (01001, м.Київ, вул.Грушевського, 1Д ідентифікаційний код 14360570)

- 18058,84грн основного боргу,

- 1205,51грн інфляційних нарахувань,

- 408,05грн 3% річних,

- 2401,85грн пені,

- 1400,29грн витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 18.12.17

Суддя Кравець С.Г.

Друк:

1 - у справу,

2,3 - сторонам (рек. з пов.).