ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.12.2017 Справа № 907/711/17

Господарський суд Закарпатської області у складі головуючого судді Ушак І.Г. у відкритому судовому засіданні розглянув справу за позовом заступника військового прокурора Ужгородського гарнізону в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах Адміністрація Державної прикордонної служби, м. Київ та Мукачівський прикордонний загін, м. Мукачево до Тячівської районної державної адміністрації, м. Тячів (далі - відповідач-1, Тячівська РДА) та до фермерського господарства «Ростока», с. Нижня Апша Закарпатської області (далі - відповідач-2, ФГ «Ростока») про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки укладеного відповідачами та зареєстрованого 7.02.2005р.

представники:

прокуратури ОСОБА_1, ОСОБА_2, прокурори відділу військової прокуратури;

позивача Мукачівського прикордонного загону - ОСОБА_3П, ОСОБА_4, представники за довіреністю;

відповідача-1 не з»явився;

відповідача-2 ОСОБА_5, голова господарства, ОСОБА_6, представник за довіреністю

Прокурор звернувся до суду з наведеними позовними вимогами про визнання недійсним укладеного відповідачами та зареєстрованого 7.02.2005р. договору оренди земельної ділянки площею 99,9792 га в урочищі «Чонкаш» між 279-283 прикордонними знаками контрольно-слідової смуги державного кордону, посилаючись на те, що такий укладено з порушенням закону. Вважає, що відповідачем-1 за цим договором неправомірно передано в оренду фермерському господарству земельну ділянку, яка відноситься до земель оборони (прикордонна смуга), які за законом не підлягають передачі в оренду фізичним та юридичним особам. Прокурор та представники позивачів наполягають на задоволенні позовних вимог, посилаючись на відповідні приписи Земельного кодексу України, Законів України «Про використання земель оборони», «Про державний кордон України».

Відповідач-1 участі уповноваженого представника у судовому розгляді справи не забезпечив, письмовим відзивом проти позову заперечує. Вважає, зокрема, що спірний договір укладений сторонами правомірно на підставі розпорядження голови Тячівської районної адміністрації щодо земель запасу Тячівської районної ради; посилається на відсутність доказів віднесення спірної земельної ділянки до земель оборони.

Відповідач-2 письмовим відзивом та усними поясненнями представників у ході судового розгляду проти позову заперечує з тих же підстав, що і відповідач-1. Посилається на те, що орендовані за спірним договором землі згідно відомостей, які містяться в проекті землеустрою, складаються з сінокосів, пасовищ, лісів, чагарників, староріччя, камянистих місць, та правомірно надані в строкове платне користування з цільовим призначенням під розширення фермерського господарства із земель запасу Тячівської РДА і добросовісно та законно використовуються відповідачем-2. Вважає також відсутніми докази віднесення спірних земельних ділянок до земель оборони; недоведеними накладення меж орендованої ділянки на контрольно-слідову смугу. Просить застосувати у справі позовну давність та відмовити у позові, у звязку пропуском трьохрічного строку, вважаючи, що прокуратурі було відомо про укладений договір з 2011р., коли заступником прокурора Закарпатської області був предявленний позов в інтересах держави в особі Головного управління Держкомзему у Закарпатській області, м. Ужгород до Тячівської районної державної адміністрації, м. Тячів та до фермерського господарства „Ростока, с. Нижня Апша Тячівського району про визнання недійсними розпорядження Тячівської районної державної адміністрації та договору оренди землі та про вилучення із користування від орендаря земель загальною площею 99,9792 га, який розглядався судом у межах справи № 5008/1178/2011.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, дійшов висновку про задоволення позову з огляду на наступне.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним укладеного відповідачами у справі договору оренди землі (далі спірний договір) з підстав належності переданої в оренду землі до земель оборони як прикордонної смуги.

З огляду на предмет та підстави позову, субєктний склад учасників сторін при вирішенні даного спору належить керуватися відповідними приписами Земельного кодексу України (ЗКУ), Законів України «Про використання земель оборони», «Про державний кордон України», «Про державну прикордонну службу України» в їх редакції станом на час укладення спірного договору.

Так, згідно ст. 19 ЗКУ землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно до ст. 77 ЗКУ - землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України; землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній

власності; навколо військових та інших оборонних об'єктів у разі

необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування; порядок використання земель оборони встановлюється

законом.

Статтею 115 ЗКУ визначено, що навколо військових об'єктів Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України, для забезпечення функціонування цих об'єктів, збереження озброєння, військової техніки та іншого військового майна, охорони державного кордону України створюються зони особливого режиму використання земель.

Уздовж державного кордону України встановлюється прикордонна смуга, у межах якої діє особливий режим використання земель. Розмір та правовий режим прикордонної смуги встановлюються відповідно до закону.

Аналогічні приписи містяться у ст. 3 Закону України «Про використання земель оборони», якою також визначено, що уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель.

Землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об'єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюються відповідно до закону.

За приписами ст.ст. 2, 3 Закону України «Про державний кордон України» державний кордон України визначається Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; державний кордон України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, встановлюється, зокрема, на суші - по характерних точках і лініях рельєфу або ясно видимих орієнтирах; на несудноплавних річках (ручаях) - по їх середині або по середині головного рукава річки. Державний кордон України, що проходить по річці (ручаю), озеру чи іншій водоймі, не переміщується як при зміні обрису їх берегів або рівня води, так і при відхиленні русла річки (ручаю) в той чи інший бік.

Статтею 22 Закону України «Про державний кордон України» передбачено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку, Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони.

Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998 р. «Про прикордонний режим» встановлено, що ширина прикордонної смуги не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.

Отже, наведеними приписами законодавства чинними станом на час укладення спірного договору встановлено визначення прикордонної смуги як земель оборони, її встановлення, нормативні розміри, тому, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прикордонної смуги не може свідчити про відсутність, власне прикордонної смуги.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами у справі було укладено спірний договір оренди землі (зареєстрований Тячівським районним відділом ЗРФ ДП «Центр ДЗК», про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 7.02.05 за № 040), за умовами якого Тячівська РДА як орендодавець надала ФГ «Ростока» як орендареві, а останній прийняв у строкове платне користування цільовим призначенням під розширення фермерського господарства земельні ділянки із «… земель запасу Тячівської районної ради в урочищі «Чонкаш» між 279-283 прикордонними стовпами контрольно-слідової смуги державного кордону…» площею 99,9792 га (в тому числі: сінокоси, пасовища, ліси, чагарники, староріччя, камянисті місця). Договір укладено строком на 49 років.

Укладенню договору передувало виготовлення ДП «Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут земоеустрою» Проекту відведення земельних ділянок фермерському господарству «Ростока» у довгострокову оренду терміном до 50-ти років під розширення фермерського господарства із земель запасу Тячівської районної ради Закарпатської області (далі Проект відведення). Відповідно до пояснювальної записки Проекту відведення запроектовані до відведення земельні ділянки розміщені в двох масивах в урочищі Чонкаш за контрольно-слідовою смугою державного кордону.

У Проекті відведення зазначено, що ділянка № 1 площею 46,4319 га межує на заході з адміністративними межами Грушівської сільської ради, на півночі та сході з контрольно-слідовою смугою держкордону та на півдні з прибережною захисною смугою річки Тиса, ділянка № 2 площею 53,5473 га межує на заході, півночі та сході з контрольно-слідовою смугою держкордону та на півдні з прибережною захисною смугою річки Тиса.

У проект відведення не включена площа прибережної захисної смуги ріки Тиса загальною шириною 100 м (відповідно до визначення наданого в ст. 1 Водного кодексу України прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони).

Ці ж характеристики земельної ділянки загальною площею 99,9792 га зазначені також в Акті вибору та обстеження земельної ділянки, наміченої до відведення, з додатком викопіровкою з плану землекористування, що містяться в Проекті відведення.

З огляду на наведене, вбачається, що спірна земельна ділянка загальною площею 99,9792 га розташована в межах встановленої уздовж кордону прикордонної смуги, ширина якої за змістом наведених вище приписів не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону що проходить по середині річки Тиса - до лінії прикордонних інженерних споруджень контрольно-слідової смуги.

Викладене доведено, власне, текстом спірного договору, Проектом відведення, довідкою виданою виконкомом Нижньоапшанської сільської ради за № 906 від 1.12.17 та долученою до неї схемою та не спростовано ніким з учасників процесу у ході судового розгляду.

Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що Тячівська районна адміністрація з укладенням спірного договору оренди неправомірно розпорядилася землями в межах прикордонної смуги, що віднесені до земель оборони, які за законом надаються у постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України та в яких діє особливий режим використання земель.

Суд, вирішуючи позов прокурора про визнання недійсним спірного договору, виходить з того, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав передбачених законом.

Підставою для визнання судом недійсності правочину за змістом ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього ж кодексу.

Приписами ст. 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства

У ході даного судового розгляду встановлено, що зміст спірного договору щодо надання Тячівською РДА в оренду фермерському господарству «Ростока» земель оборони суперечить наведеним вище приписам Земельного кодексу України, Законів України «Про використання земель оборони», «Про державний кордон України», відтак належить визнати недійсним спірний договір, задоволивши позовні вимоги прокурора заявлені в інтересах держави в особі, Адміністрації Державної прикордонної служби та Мукачівського прикордонного загону як органів уповноважених здійснювати функції у спірних відносинах та які набули статусу позивача у справі.

При цьому суд виходить з того, що Державна прикордонна служба України, згідно ст.ст. 6, 27 «Про Державну прикордонну службу України», є правоохоронним органом спеціального призначення, який виконує завдання щодо забезпечення недоторканості державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) зоні та є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону та фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, а прикордонний загін, згідно ст. 10 цього Закону, є основною оперативно-службовою ланкою Державної прикордонної служби України, на яку покладаються охорона певної ділянки державного кордону самостійно чи у взаємодії з іншими органами охорони державного кордону, забезпечення дотримання режиму.

Вирішуючи спір по суті, суд не приймає твердження відповідача-2 про можливість та правомірність використання ним земельної ділянки на підставі спірного договору для випасання худоби навіть за наявності її статусу як земель оборони з огляду на те, що статтею 4 Закону України «Про використання земель оборони» можливість використання фізичними та юридичними особами земель оборони в господарських цілях (для вирощування сільськогосподарських культур, випасання худоби та заготовлі сіна) передбачена виключно за дозволом військових частин за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Щодо клопотання відповідача-2 про застосування до спірних відносин позовної давності, то суд виходить з того, що до вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, як строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.ст. 256, 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті.

За приписами ст. 267 ЦКУ заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» з метою забезпечення правильного і однакового застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів роз»яснено (п. 4.1), що якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор; у таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі. У разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор, позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

У даній справі з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, тому позовну давність належить обчислювати від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, відтак не має правового значення обізнаність прокурора про укладення спірного договору з 2011р. з часу пред»явлення заступником прокурора Закарпатської області позову в інтересах держави в особі головного управління Держкомзему у Закарпатській області до Тячівської районної державної адміністрації та до фермерського господарства „Ростока про визнання недійсними розпорядження Тячівської районної державної адміністрації та договору оренди землі та про вилучення із користування від орендаря земель загальною площею 99,9792 га, який розглядався судом у межах справи № 5008/1178/2011.

Позовну давність у даній справі належить обчислювати від дня, коли про порушення свого права передачу земель прикордонної смуги в оренду фермерському господарству «Розтока» за спірним договором - довідалися або мали довідатися саме позивачі - Адміністрація Державної прикордонної служби та Мукачівського прикордонного загону. Як вбачається з матеріалів справи листування Державної екологічної інспекції у Закарпатській області та Басейнового управління водних ресурсів річки Тиса з Мукачівським прикордонним загоном (листи відповідно від 12.07.17 № 1502/02, від 25.07.17 № 01-09/937), останньому про орендне використання спірних земель фермерським господарством стало відомо з червня 2017р., отже даний позов про визнання недійсним договору оренди, який подано у вересні 2017р., подано у межах строку позовної давності. При цьому суд приймає до уваги, що про укладення спірного договору оренди не могло бути відомо позивачам у справі, оскільки вони не є стороною цього договору, не погоджували його укладення, а фермерське господарство для користування в господарських цілях спірними землями зверталося за дозволами до відповідного відділу прикордонної служби, про що у ході удового розгляду йшлося в поясненнях голови фермерського господарства.

За змістом ст.ст. 44-49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за розгляд даної справи, що становить з огляду на її предмет суму 1600,00 грн., оплата якого була відстрочена судом до прийняття рішення, належить стягнути з відповідача-1 Тячівської районної державної адміністрації

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 4-3, 33, 43, 44-49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

1.1. Визнати недійсним укладений Тячівською районною державною адміністрацією, м. Тячів та фермерським господарством «Розтока», с. Діброва (тепер с. Нижня Апша) Тячівського району договору оренди землі зареєстрованого Тячівським районним відділом ЗРФ ДП «Центр ДЗК», про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 7.02.05 за № 040), щодо земельної ділянки площею 99,9792 га в урочищі «Чонкаш» між 279-283 прикордонними знаками контрольно-слідової смуги державного кордону

2. Стягнути з Тячівської районної державної адміністрації (90500, м. Тячів Закарпатської області, вул. Незалежності, 30, ) в доход державного бюджету України судовий збір на суму 1600,00 грн. (одна тисячі шістсот грн. 00 коп.). Стягувач: Державна судова адміністрація України (вул. Липська, 18/5, м.Київ, 01601, ідентифікаційний код 26255795) "Судовий збір" (отримувач коштів - ГУК у м.Києві /м.Київ/ 22030106, код за ЄДРПОУ - 37993783; банк отримувача - Головне управління Державної казначейської служби України у м.Києві; код банку отримувача - 820019; рахунок отримувача - 0001; код класифікації доходів бюджету -22030106).

Дане рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Львівського апеляційного господарського суду в порядку передбаченому цим же кодексом. Повний текст рішення складено 22.12.17

Суддя Ушак І.Г.