ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

14 грудня 2017 р. Справа № 902/915/17

Господарський суд Вінницької області в складі головуючої судді Нешик О.С., при секретарі судового засідання Німенко О.І. розглянувши матеріали справи

за позовом комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго", м.Вінниця

до об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Товариство співвласників 107-квартирного будинку "ЛІЧ", м.Вінниця

про стягнення 607107,37 грн заборгованості згідно договору купівлі-продажу теплової енергії

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність № 34/2188 від 21.08.2017);

відповідача ОСОБА_2 (довіреність № б/н від 30.10.2017);

ОСОБА_3 (довіреність б/н від 17.10.2017)

ВСТАНОВИВ :

В провадженні господарського суду Вінницької області перебуває справа про стягнення 607107,37 грн заборгованості, що нарахована внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань згідно договору №9428 від 23.04.2014, з яких: 216555,14 грн - заборгованість за надані послуги з теплопостачання; 150783,12 грн - сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних нарахувань; 23213,97 грн - 3% річних; 216555,14 грн - пеня, нарахована за несвоєчасно проведені розрахунки.

Ухвалою суду від 14.11.2017 з огляду на неявку в судове засідання представника відповідача та ненадання останнім документів, необхідних для розгляду даного спору по суті, судове засідання у справі відкладено на 28.11.2017.

На визначену судом дату з'явились представники обох сторін.

27.11.2017 на адресу суду від представника позивача надійшла заява "про зменшення розміру позовних вимог" б/н від 27.11.2017 (вх.канц.суду №06-52/11266/17), мотивована здійсненим перерахунком позовних вимог, в результаті чого зменшено розмір інфляційних втрат з 150783,12 грн до 111865,72 грн та розмір 3% річних з 23213,97 грн до 20039,34 грн.

Судом заява позивача про зменшення розміру позовних вимог прийнята до розгляду як така, що відповідає приписам ст.22 ГПК України.

Разом з цим, 27.11.2017 за підписом голови правління ОСББ "ЛІЧ" ОСОБА_4 на адресу суду надійшли письмові пояснення по суті спору та відзив на позовну заяву №915/2-к від 24.11.2017 (вх.канц.суду 06-52/11274/17), згідно яких відповідач позовні вимоги не визнає та просить суду в позові відмовити в повному обсязі. Обґрунтовуючи свою вимогу ОСОБА_4 зазначив, що позивачем невірно здійснено розрахунок суми позову, оскільки не враховано платежі, які здійснювались відповідачем в період з листопада 2014 року по грудень 2015 року, а також те, що спір між даними сторонами щодо стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01.05.2013 по 31.10.2014 був предметом судового розгляду у іншій справі №902/1670/14, що була розглянута господарським судом Вінницької області.

Також відповідач вважає, що позивачем не враховано, що значна частина власників (мешканців) квартир у багатоквартирному будинку мають право на отримання встановлених державою компенсацій для оплати за житлово-комунальні послуги (субсидії, пільги), дані виплати, які встановлені законом України, не залежать від ОСББ та не можуть бути стягнуті ОСББ через відсутність механізмів для такого стягнення.

З метою надання сторонам можливості реалізувати надані їм права, зокрема на подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, в судовому засіданні 28.11.2017 оголошено перерву до 12.12.2017; 12.12.2017 - до 14.12.2017.

12.12.2017 на адресу суду від представника позивача надійшла заява "про зменшення розміру позовних вимог" б/н від 12.12.2017 (вх.канц.суду №06-52/11855/17), мотивована здійсненим перерахунком позовних вимог, в результаті чого зменшено розмір боргу з 216555,14 грн до 194166,35 грн, розмір пені з 216555,14 грн до 74465,93 грн.

Судом заява позивача про зменшення розміру позовних вимог прийнята до розгляду як така, що відповідає приписам ст.22 ГПК України.

Представник позивача, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві позовні вимоги (з урахуванням заяв про зменшення розміру позовних вимог) підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши представника позивача, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

23.04.2014 між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №9428 (а.с.25-26) (в подальшому договір), відповідно до умов якого, а саме п. 1.1. договору, постачальник (позивач) бере на себе зобов'язання постачати споживачу (відповідачу) теплову енергію в гарячій воді в договірних обсягах, а споживач зобов'язується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в установлені договором терміни.

Пунктом 2.1. договору, передбачено, що теплова енергія постачається відповідачу в обсягах згідно з додатком 1 до цього договору в гарячій воді на такі потреби: опалення та вентиляцію в період опалювального сезону.

Розділом 6 договору передбачено порядок розрахунку. Розрахунковим періодом календарний місяць (п.6.3 договору). Розрахунки за спожиту теплову енергію споживач проводить до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим (п.6.4 договору). По закінченню розрахункового періоду, не пізніше 8 числа місяця, наступного за розрахунковим, споживач повинен отримати загальний рахунок на оплату теплової енергії, спожитої у розрахунковому місяці та плати за приєднане теплове навантаження, акт здачі-прийняття виконаних робіт в двох примірниках для підписання, після чого один примірник акту повернути постачальнику у 5-ти денний термін. Не отримання споживачем рахунку не звільняє останнього від обовязку оплати по цьому договору (п. 6.5.).

Додатками №1, №4 до договору між сторонами було погоджено обсяги постачання теплової енергії споживачам та орієнтовну вартість теплової енергії, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 27-29).

Відповідно до умов договору за період з листопада 2014 року по жовтень 2017 року відповідачу в приміщення по вул.Л.Чайкіної, буд.2 в м.Вінниці позивачем здійснювалось постачання теплової енергії на загальну суму 1073508,38 грн, що підтверджується двосторонніми актами здачі-приймання виконаних робіт, копії яких містяться в матеріалах справи, які відповідно до п.6.5. договору є підставою для проведення остаточних розрахунків.

Дана заборгованість відповідачем погашалася частково.

Борг відповідача за послуги з теплопостачання за період з листопада 2014 року по жовтень 2017 становить 194166,35 грн, що підтверджується розрахунком суми боргу, актами здачі-приймання виконаних робіт та іншими матеріалами справи.

При цьому суд не погоджується з позицією відповідача, що кошти, які сплачувало об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Товариство співвласників 107-квартирного будинку "ЛІЧ" протягом періоду з листопада 2014 року по жовтень 2017 року відповідно до п.6.7 договору №9428 від 23.04.2014 мали бути спрямовані позивачем на погашення заборгованості за даним правочином, а не за попередніми.

Так, пунктом 6.7 зазначеного договору сторони визначили, що "В платіжних дорученнях споживач повинен обов'язково зазначити номер договору, дату його підписання та призначення платежу, без зазначення періоду за який здійснюється оплата. За наявності заборгованості у споживача за цим договором, постачальник має право зарахувати кошти, що надійшли від споживача, як погашення заборгованості за теплову енергію в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості з урахуванням черговості визначеної ст.534 ЦК України."

Проаналізувавши зазначену умову договору, суд дійшов висновку, що зарахування коштів, що надійшли від споживача, як погашення заборгованості за теплову енергію в минулі періоди по цьому договору, є правом, а не обов'язком позивача.

Окрім цього, оглянувши наявні в матеріалах справи докази погашення відповідачем заборгованості (платіжні доручення) (а.с. 131-170, т.2), суд встановив, що вони складені без дотримання визначених пунктом 6.7 вимог, а саме: в них відсутні обов'язкові реквізити, не зазначено номер договору та дата його підписання.

З урахуванням встановлених обставин суд дійшов висновку, що дії позивача по зарахуванню коштів, що надійшли від споживача, як погашення заборгованості за теплову енергію в минулі періоди в порядку календарної черговості виникнення заборгованості з урахуванням черговості, визначеної ст.534 ЦК України, не порушують умови договору №9428 від 23.04.2014 та відповідають діючому законодавству.

Непроведення розрахунків відповідача спонукало позивача звернутися з даним позовом до суду.

Дослідивши і оцінивши надані докази, суд дійшов наступного висновку.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Беручи до уваги зміст договору укладеного між сторонами, характер взятих на себе сторонами зобов'язань, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини з договору про надання послуг, регулювання яких здійснюється в главі 63 "Послуги. Загальні положення", ст.ст.901-907 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст.903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу вимог ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На підставі викладеного, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги у сумі 194166,35 грн за послуги з теплопостачання судом визнані обґрунтованими, у зв'язку з чим підлягають задоволенню.

Розглянувши позовні вимоги про стягнення 111865,72 грн інфляційних втрат за період грудень 2014 року - вересень 2017 року, 3% річних 20039,34 грн. за період з 10.12.2014 по 29.09.2017 та 74465,93 грн пені за період з 10.10.2016 по 29.09.2017 за несвоєчасно проведені розрахунки суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно частини 2 статті 193 ГК України: порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених ГК України, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Стаття 549 ЦК України вказує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п.7.3.4. договору передбачено, що у випадку несвоєчасного виконання розрахунків за теплову енергію споживач несе відповідальність шляхом сплати пені в розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

При цьому, позивач в заяві про зменшення розміру позовних вимог розрахував пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Перевіркою за допомогою електронного калькулятора "Ліга.Закон.Еліт" розрахунку 3 % річних, інфляційних втрат, пені, проведеного позивачем за вказані періоди по кожному простроченому платежу окремо, судом встановлено що розрахунок позивача має недоліки. При цьому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення 3 % річних, інфляційних втрат, пені підлягають задоволенню в таких межах: 106704,99 грн інфляційних втрат за період грудень 2014 року - вересень 2017 року, 3% річних 20039,34 грн за період з 10.12.2014 по 29.09.2017 та 74454,6 грн пені за період з 10.10.2016 по 29.09.2017.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Виходячи з наведеного, позовні вимоги підлягають задоволенню в сумі 395365,28 грн, з яких 194166,35 грн - боргу, 106704,99 грн інфляційних втрат, 3% річних 20039,34 грн та 74454,6 грн пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до підп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивач при подачі позову до суду згідно платіжного доручення №1680 від 29.09.2017 фактично сплатив 9106,61 грн судового збору із позовних вимог про стягнення 607107,37 грн.

Разом з тим, згідно заяв позивача, позовні вимоги було ним зменшено до суми 400537,34 грн.

Із позовних вимог про стягнення 400537,24 грн. згідно закону сплачується судовий збір в сумі 6008,06 грн, що на 3098,55 грн менше, ніж сплачено позивачем при подачі позову.

Тобто переплата позивачем судового збору при зверненні останнього з позовом (з урахуванням заяв про зменшення позовних вимог) складає 3098,55 грн.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

З огляду на те, що позивач не звертався до суду із заявою про повернення надмірно сплаченого судового збору із державного бюджету, враховуючи приписи п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", станом на 14.12.2017, суд не вирішує питання про повернення позивачу сплаченого судового збору із державного бюджету.

За таких обставин, питання щодо повернення позивачу судового збору в сумі 3098,55 грн у зв'язку із зменшенням розміру позовних вимог буде розглянуто судом у разі звернення позивача до суду із відповідною заявою.

В зв'язку із доведенням спору до розгляду в суді внаслідок неправильних дій відповідача, судові витрати на судовий збір на підставі ч.2 ст.49 ГПК України, підлягають відшкодуванню позивачеві за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 4-2 - 4-4, 32 - 34, 43, 49, 82, 84, 85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Товариство співвласників 107-квартирного будинку "ЛІЧ" (21100, м.Вінниця, вул.Л.Чайної, 2; ) на користь комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" (21100, м.Вінниця, вул.600-річчя, 13; ) 194166,35 грн - боргу; 106704,99 грн інфляційних втрат; 3% річних в сумі 20039,34 грн; 74454,6 грн пені та 5930,48 грн судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 20 грудня 2017 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи