КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2017 р. Справа№ 911/128/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Власова Ю.Л.

секретар: Ковальчук Р.Ю.

за участю представників: позивача - Коцупатрий О.М.

відповідача - Пархомчук Р.І.

розглянувши апеляційну скаргу Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України"

на рішення Господарського суду Київської області від 25.10.2017 р.

у справі № 911/128/17 (суддя - Христенко О.О.)

за позовом Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України"

до Приватно-орендної агрофірми "Україна"

про визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року Державне сільськогосподарське підприємство "Головний селекційний центр України" (далі - позивач) звернувся з позовом до Приватно-орендної агрофірми "Україна" (далі - відповідач) про визнання недійсною заяви Приватно-орендної агрофірми «Україна» про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 р.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21.03.2017 р. було задоволено позовні вимоги Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України"; визнано недійсною заяву приватно-орендної агрофірми "Україна" про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 р.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2017 р. було залишено без змін вказане рішення місцевого суду.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.07.2017 р. задоволено касаційну скаргу Приватно-орендної агрофірми "Україна", скасовано рішення Господарського суду Київської області від 21.03.2017 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2017 р., а матеріали справи № 911/128/17 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.10.2017 р. у справі № 911/128/17 в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Київської області від 25.10.2017 р., Державне сільськогосподарське підприємство "Головний селекційний центр України" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи та порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні неправильно застосовано ст. ст. 602, 215 та 203 ЦК України, а також норми Закону України "Про виконавче провадження" до правовідносин, що склалися між сторонами.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 14.12.2017 р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

03.02.2016 р. Приватно-орендна агрофірма "Україна" звернулась до Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" з вимогою № 0006 про повернення грошових коштів на суму 98 825,15 грн.

У вказаній вимозі відповідач вказує, що ним було переховано кошти на банківський рахунок позивача згідно умов договору від 05.04.2010 р., на підставі: рахунку № 152 від 28.04.2010 р. на суму 26 181,74 грн; рахунку № 155 від 05.05.2010 р. на суму 788,98 грн; рахунку № 180 від 25.05.2010 р. на суму 18 419,22 грн; рахунку № 199 від 04.06.2010 р. на суму 2 656,33 грн; рахунків № 210, № 211 від 16.06.2010 р. на суму 572,00 грн; рахунку № 228 від 29.06.2010 р. на суму 2 251,93 грн; рахунку № 229 від 30.06.2010 р. на суму 1 115,50 грн; рахунку № 343 від 05.07.2010 р. на суму 700,00 грн, а також попередню оплату згідно договору від 05.04.2010 р. на суми 2 679,50 грн, 30 000,00 грн, 1 184,95 грн, 5 700,00 грн, 6 575,00 грн.

У відповідь, 11.02.2016 р., позивач направив на адресу відповідача лист про безпідставність такої претензії, з огляду на відсутність доказів заборгованості, а також спливу строку позовної давності щодо зазначених вимог.

31.10.2016 р. відповідач звернувся до позивача з вимогою № 97 про повернення грошових коштів у сумі 74 650,94 грн, які були перераховані відповідачем на банківський рахунок позивача на підставі договору № 56/2010 від 24.11.2010 р., що підтверджується платіжним дорученням від 29.04.2013 р. у сумі 23 379,00 грн, платіжним дорученням від 29.05.2013 р. у сумі 15 781,44 грн, касовим ордером від 04.07.2013 р. у сумі 10 000,00 грн, касовим ордером від 05.07.2013 р. у сумі 5 615, 00 грн, касовим ордером від 21.08.2013 р. у сумі 10 000,00 грн, касовим ордером від 22.08.2013 р. у сумі 4 940,90 грн, касовим ордером від 20.09.2013 р. у сумі 4 934,60 грн.

У відповідь, 14.11.2016 р. позивач надіслав на адресу відповідача листа, в якому зазначив про безпідставність вимоги про повернення грошових коштів у сумі 74 650,94 грн, з огляду на відсутність доказів заборгованості, відсутність документів щодо вказаних операцій на підприємстві позивача, а також сплив строку позовної давності щодо зазначених вимог.

19.10.2016 р. постановою Верховного Суду України у справі № 18/122-12/2 було скасовано постанови Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2016 р., Вищого господарського суду України від 15.06.2016 р. та залишено без змін рішення Господарського суду Київської області від 26.01.2016 р., яким відмовлено у задоволенні позовних вимог Приватно-орендної агрофірми "Україна" до Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" про стягнення заборгованості за укладеним між сторонами договором комісії.

04.11.2016 р. відповідач направив на адресу позивача заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки на його думку відповідач є боржником позивача за рішенням у справі № 18/122-12/2 на суму 172 260,00 грн, а позивач є боржником відповідача з повернення коштів, які були перераховані останнім за договорами від 05.04.2010 р. про спільний обробіток земельної ділянки (по рахункам за період з 28.04.2010 р. по 06.07.2010 р. та щодо попередньої оплати, перерахованої у період з 30.07.2010 р. по 17.08.2010 р. у загальній сумі 98 825,15 грн) згідно вимоги № 0006 від 03.02.2016 р. (на суму 102 233,54 грн) та № 56/2010 від 24.11.2010 р. про надання послуг по утриманню великої рогатої худоби на суму 183 583,48 грн згідно вимоги № 97 від 31.10.2016 р. на суму 74 650,94 грн щодо коштів, перерахованих у період з 29.04.2013 р. по 20.09.2013 р., а також згідно наказу Господарського суду Київської області щодо примусового виконання рішення у справі № 911/615/15 від 29.12.2015 р. на суму 6 699,00 грн. Вказану заяву отримано позивачем 15.11.2016 р., про що свідчить відповідна відмітка на вказаній заяві.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що вказана заява про зарахування зустрічних однорідних вимог, на думку позивача, не містить всіх обов'язкових умов, встановлених статтею 601 ЦК України, для вчинення дій щодо зарахування зустрічних вимог. Крім того, в частині зобов'язань позивача перед відповідачем, які включені до заяви, сплив строк позовної давності, що за статтею 602 ЦК України виключає зарахування таких вимог, а тому з огляду на приписи ст. ст. 215 та 203 ЦК України заява підлягає визнанню недійсною.

Відповідно до ст. 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Тобто, оспорювана заява від 04.11.2016 р. про зарахування є одностороннім правочином, оскільки підпадає під визначення, викладене у ст. 202 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ст. 207 ЦК України).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК Ураїни).

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Частина 2 статті зазначає, що зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Це означає, що заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування. Саме таким чином сформульовані положення Господарського кодексу щодо припинення зарахуванням господарських зобов'язань (ч. 3 ст. 203 ГКУ).

За правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги це - одностороння угода, яка оформляється заявою однієї з сторін, і, якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі на підставі статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахуванням можуть бути припинені зобов'язання на будь-якій стадії їх існування, навіть після порушення виконавчого провадження щодо виконання одного із зустрічних зобов'язань. Добровільне виконання зобов'язання на стадії виконавчого провадження допускається і шляхом проведення зарахування однорідних зустрічних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.11.2005 р. № 15/154.

Зарахування являє собою спосіб припинення зобов'язання і можливе за наявності умов зустрічності та однорідності вимог, настання строків виконання зобов'язання, а також відсутності спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання тощо. Тобто, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов'язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого (меншого) зобов'язання. Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин (правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 24.06.2015 р. у справі № 914/2492/14).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконання судових рішень здійснюється на підставах та у спосіб, визначеним у Конституції України, вказаному Законі, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Зазначений закон не містить заборон щодо можливості виконання судового рішення шляхом проведення зарахування зустрічних вимог. Добровільне виконання може здійснюватись у будь-який передбачений чинним законодавством спосіб, або у спосіб, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Статтею 602 ЦК України передбачені випадки, в яких не допускається зарахування зустрічних вимог, зокрема, про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю; про стягнення аліментів; щодо довічного утримання (догляду); у разі спливу позовної давності; за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; в інших випадках, встановлених договором або законом.

Таким чином, у вказаній статті не міститься обмежень щодо зарахування зустрічних вимог на стадії виконання судових рішень.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 09.12.2008 р. у справі № 37/638.

Як зазначалось вище позивач отримав від відповідача кошти в якості передоплати за роботи/послуги згідно рахунків-фактур та договору від 05.04.2010 р.

Однак відповідач, вважаючи що зазначені роботи/послуги не було виконано позивачем, в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України звернувся до позивача з вимогами про повернення коштів вих. № 0006 від 03.02.2016 р. та № 97 від 31.10.2016 р., які повинні були бути виконані позивачем у семиденний строк від дня пред`явлення вимог.

Вищим господарським судом України у своїй постанові від 26.07.2017 р. у даній справі зазначено про необхідність при новому розгляді з'ясувати наявність чи відсутність умов, встановлених ст. 601 ЦК України, та обставин, встановлених ст. 602 ЦК України, за яких зарахування зустрічних однорідних вимог не допускається, та встановити обставини, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними.

Обґрунтовуючи свої вимоги, скаржник посилається на те, що зарахування зустрічних однорідних вимог є безпідставним, оскільки з боку позивача відсутня заборгованість перед відповідачем і в рахунок отриманих від відповідача коштів позивач надав послуги/виконав роботи.

Разом з тим, належних доказів, зокрема первинних документів на підтвердження зазначеного позивачем суду не надано (відсутні первинні документи бухгалтерської (фінансової) звітності, які б доводили факт надання позивачем послуг, виконання робіт або передачі товарно-матеріальних цінностей).

Таким чином, позивачем не доведено невідповідність заяви від 04.11.2016 р. про зарахування зустрічних однорідних вимог вимогам ст. 601 ЦК України, не доведено наявність обставин, встановлених ст. 602 ЦК України, та не доведено наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 р. є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

При цьому судом першої інстанції було враховано вказівки касаційної інстанції під час нового розгляду справи та вирішено спір на підставі належних доказів.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Київської області від 25.10.2017 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 25.10.2017 р. у справі № 911/128/17 - без змін.

2. Матеріали справи № 911/128/17 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

Ю.Л. Власов