ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.12.2017 Справа № 904/9103/17

За позовом Фізичної особи-підприємця Дядюри Віталія Івановича, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

до Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про визнання договору недійсним

Суддя Рудь І.А.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Тер-Товмасян Ю.Г., дов. №14-432юр від 11.10.2017.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець Дядюра Віталій Іванович звернувся до господарського суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір про компенсацію податку на землю від 13.05.2005 № 2669, який укладений між ним та Публічним акціонерним товариством "АрселорМіттал Кривий Ріг".

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є фізичною особою-підприємцем, що знаходиться на спрощеній системі оподаткування, є платником єдиного податку 3 групи зі ставкою 5%, господарська діяльність якого передбачена КВЕД та здійснюється за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Орджонікідзе, буд. 116, тобто за місцезнаходженням частини земельної ділянки за яку позивач компенсує відповідачу земельний податок, а тому до нього мають застосовуватися приписи п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України, відповідно до яких платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності, зокрема, з податку на майно (в частині земельного податку). В силу вказаних приписів чинного законодавства позивач вважає, що спірний договір суперечить нормам законодавства та підлягає визнанню недійсним, оскільки позивач законом звільнений від сплати земельного податку.

Відповідач позовні вимоги не визнав, у відзиві на позов від 21.11.2017 зазначив, що за текстом позовної заяви позивач не вказує, яким саме вимогам Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а також інтересам держави чи суспільства суперечить спірний договір, а також не наводить доводів на підтвердження відсутності цивільної дієздатності у осіб, що вчинили вказаний правочин. Жодна правова норма, яку наводить позивач за текстом позовної заяви не обмежує прав господарюючих суб'єктів на укладання договорів подібного змісту та не містить заборони їх укладання. Таким чином, є безпідставними твердження позивача, що оспорюваний правочин суперечить вимогам нормативних актів, інтересам держави чи суспільства або вчинений особами за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності. Крім того, на момент вчинення оспорюваного правочину обставини, які зазначає позивач як підстави для його недійсності, не існували, а отже вказаний договір був укладений сторонами з додержанням та у повній відповідності до чинних на той час вимог законодавства. Також стверджує, що вказаний статус позивача як платника єдиного податку 3 групи не впливає на наявні між сторонами господарські правовідносини за спірним договором, а свідчить виключно про особливий механізм нарахування та сплати позивачем податків та зборів, тобто особливості податкових правовідносин ФОП Дядюра В.І. та держави. ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" не є учасником таких правовідносин, а отже наявність у позивача статусу платника єдиного податку жодним чином не впливає на наявні господарські правовідносини між позивачем та відповідачем. Одночасно, звернув увагу суду на наявність судових рішень від 23.10.2012, 24.12.2013, 05.07.2017 про стягнення з ФОП Дядюра В.І. заборгованості з компенсації податку на землю на користь відповідача за спірним договором; під час розгляду вказаних справ господарським судом було встановлено факти укладання 13.05.2005 між позивачем та відповідачем договору про компенсацію податку на землю № 2669, зміст господарських правовідносин сторін вказаного договору, їх права та обов'язки, що опосередковано свідчить про неодноразову перевірку судами відповідності умов вказаного оспорюваного договору принципам презумпції правомірності та свободи договору. Просив в позові відмовити.

21.11.2017 відповідач подав до суду заяву від 21.11.2017 про застосування позовної давності, в якій зазначив, що позивач пов'язує наявність підстав для визнання договору №2669 недійсним з набуттям ним з 25.05.2012 статусу платника єдиного податку 3 групи зі ставкою 5%. А отже саме з цієї дати у позивача виникло право на звернення до господарського суду з позовом про визнання спірного договору недійсним, і позовна давність за вказаними вимогами сплила 25.05.2015. Позивач звернувся до суду з цим позовом в жовтні 2017, тобто ФОП Дядюра В.І. заявив позовні вимоги з пропуском позовної давності.

12.12.2017 та 13.12.2017 позивач надав до суду додаткові пояснення, в яких, зокрема, зазначив, що позивач є платником єдиного податку ще починаючи з 2000 року та й до теперішнього часу, що підтверджується відповідними свідоцтвами. І на момент укладання спірного Договору позивач також був платником єдиного податку. До позовної заяви було додано саме свідоцтво платника єдиного податку позивача від 25.05.2012, оскільки починаючи з 2013 року, відповідно до законодавства, такі свідоцтва перестали видаватись органами Державної податкової інспекції. Підставою звернення до суду з позовними вимогами про визнання Договору недійсним стало не зміна режиму оподаткування позивача, а відповідні зміни внесені до Податкового кодексу України та інші нормативно-правові акти, внаслідок яких платники єдиного податку третьої групи були звільнені від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку). За вказаних обставин вважає, що наслідки спливу строку позовної давності застосовуватися не можуть, оскільки позов подано в межах строку позовної давності.

У судове засідання 13.12.2017 позивач явку свого повноважного представника не забезпечив.

Господарський суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника позивача, оскільки про час та місце розгляду справи останній повідомлений у попередньому судовому засіданні.

Відповідно до ст. 77 ГПК України у судовому засіданні оголошувалася перерва з 21.11.2017 до 12.12.2017, з 12.12.2017 до 13.12.2017.

В порядку ст.85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд, -

ВСТАНОВИВ:

13.05.2005 між Відкритим акціонерним товариством "Криворізький гірничо-металургійний комбінат "Криворіжсталь" (правонаступником якого згідно статутних документів є Публічне акціонерне товариство "АрселорМіттал Кривий Ріг") (комбінат) та Суб'єктом підприємницької діяльності Дядюрою Віталієм Івановичем (платник) укладено договір про компенсацію податку на землю №2669 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого платник відшкодовує (компенсую) комбінатові податок, що сплачується комбінатом, на землю, займану платником і розташовану на території комбінату, у тому числі: - земельна ділянка площею 3200,00 м2 території маслобойні. Погоджений сторонами план земельної ділянки із зазначенням меж земельної ділянки, якою користується платник, є невід'ємною частиною цього договору і додається до нього.

Додатковими угодами №1 від 30.01.2006 та №2 від 31.07.2007 сторонами до преамбули та тексту договору були внесені відповідні зміни щодо найменування комбінату.

За умовами п. 2.1 договору, платник зобов'язується здійснювати компенсацію сплаченого комбінатом податку на землю шляхом оплати виставлених комбінатом рахунків.

Загальна площа земельної ділянки визначена сторонами в розмірі 3200,00 м2 (п. 3.1 договору).

У відповідності до п. 3.2 договору розрахунок сум податку на землю, що підлягає компенсації платником, здійснюється комбінатом відповідно до діючого законодавства.

У відповідності до п. 5.1 договору, даний договір набирає сили з 01.01.2005 і діє до 31.12.2005. За відсутності заяви хоча б однієї із сторін про припинення чи зміну договору протягом одного місяця по закінченні терміну, він вважається подовженим на термін до 31 грудня наступного року на тих же умовах, які були передбачені договором (п. 5.2 договору).

Доказів припинення договору або зміни його умов матеріали справи не містять, отже на момент розгляду справи договір є чинним.

В обґрунтування вкладених у позовній заяві обставин позивач посилається на внесення змін до чинного податкового законодавства, відповідно до яких він, як платник єдиного податку 3 групи зі ставкою 5%, господарська діяльність якого здійснюється за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Орджонікідзе, буд. 116, тобто за місцезнаходженням частини земельної ділянки за яку позивач компенсує відповідачу земельний податок, звільнений від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку). Позивач стверджує, що вимагаючи сплати грошових коштів для компенсації податку на землю за спірним договором, відповідач свідомо призводить до подвійного оподаткування ФОП Дядюри І.В., що заборонено ст.. 61 Конституції України та є порушенням чинного законодавства України, внаслідок чого договір про компенсацію податку на землю від 13.05.2005 № 2669 підлягає визнанню недійсним в силу приписів ст. 215 ЦК України, проти чого заперечує відповідач, що і є предметом спору.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, господарський суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 638 Цивільного Кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умова договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до п. п. 1, 2, 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

У даному випадку позивач посилається на те, що в силу приписів п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України звільнений від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності, зокрема, з податку на майно (в частині земельного податку), а тому виконання ним умов спірного договору в частині компенсації відповідачу частини податку на землю, призводить до подвійного оподаткування, що є порушенням чинного законодавства. Таким чином, зміст спірного правочину суперечить нормам закону, у зв'язку із чим підлягає визнанню недійсним.

Проте, господарський суд критично оцінює вказані твердження позивача.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи позивач є платником єдиного податку з 2000 року.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Так, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII, внесено зімни до п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України та визначено, що платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Таким чином, станом на час укладання спірного договору, обставини, які зазначає позивач як підстави для недійсності оспорюваного правочину не існували, а отже договір про компенсацію податку на землю від 13.05.2005 № 2669 був укладений сторонами з додержанням та у повній відповідності чинним на той час вимогам закону.

Пунктом 1.1. ст. 1 Податкового кодексу України визначено, що він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Тобто, нормами Податкового кодексу України врегульовано податкові, а не господарські правовідносини, що передбачає різний суб'єктний склад та порядок їх регулювання (імперативність приписів - в першому випадку, та добровільність і вільне волевиявлення - в другому). Податковий кодекс України також не регулює питання порядку укладання та дійсності/правомірності господарських договорів, вимоги та підстави визнання їх недійсними, тобто положення ПК України не регулюють договірні правовідносини господарюючих суб'єктів.

При цьому господарський суд погоджується з твердженням відповідача, що статус позивача, як платника єдиного податку 3 групи не впливає на наявні між ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» та ФОП Дядюра В.І. господарські правовідносини за договором №2669, а свідчить виключно про особливий механізм нарахування та сплати позивачем податків та зборів, тобто особливості податкових правовідносин ФОП Дядюра В.І. та держави. ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" не є учасником таких правовідносин, а отже наявність у позивача статусу платника єдиного податку жодним чином не впливає на наявні господарські правовідносини між позивачем та відповідачем.

Відповідно до пп. 14.1.72. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Господарський суд зазначає, що позивач не є власником або постійним землекористувачем земельної ділянки площею 3200 кв.м. території маслобойні, а отже наявність статусу платника єдиного податку в будь-якому разі не впливатиме на імперативний обов'язок сплати позивачем земельного податку.

Таким чином, наведені позивачем правові норми Податкового кодексу України не регулюють спірні правовідносини сторін по даній справі, не обмежують і не забороняють укладання будь-яких господарських договорів, а тому не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін по даній господарській справі.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За встановлених обставин, господарський суд констатує, що договір про компенсацію податку на землю від 13.05.2005 № 2669 укладений між сторонами з додержанням всіх вимог чинного законодавства України, на підставі вільного волевиявлення та повного усвідомлення сторонами його умов. Доказів протилежного позивачем до матеріалів справи не надано, у зв'язку і чим господарський суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог та, відповідно, відсутність правових підстави для їх задоволення.

Щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності, про який заявлено відповідачем, суд зазначає наступне.

Частинами 4 та 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо ж суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як роз'яснено в п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної даності, про яку заявлено відповідачем, за недоведеністю позовних вимог.

Згідно зі статтею 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя І.А. Рудь

Повне рішення складено 18.12.2017