КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2017 р. Справа№ 910/14629/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Сітайло Л.Г.

Пашкіної С.А.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: Клок В.В. - представник за довіреністю від 21.03.2017

від відповідача: ОСОБА_6. - представник за довіреністю від 28.09.2017

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства «Київбуделектротранс»

на рішення Господарського суду міста Києва, ухваленого 13.10.2017, повний текст якого складений 26.10.2017,

у справі № 910/14629/17 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Закритого акціонерного товариства «Київбуделектротранс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Нюанс-де-Юре»

про визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсним укладеного між сторонами договору про надання правової допомоги від 14.09.2015 як такого, що вчинено сторонами без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювались (фіктивний правочин), оскільки не було вчинено дій щодо виконання цього договору, зокрема, відповідач надавав послуги за іншим договором, який був укладений раніше, а позивач в свою чергу розраховувався за попереднім договором на підставі протоколу узгодження вартості послуг та актів прийому-передачі виконаних робіт.

В обґрунтування позову позивач зазначив про те, що між сторонами фактично було укладено два договори щодо одного і того саме предмета, а саме: договір про надання юридичних послуг від 01.08.2015 та спірний договір про надання правової допомоги від 14.09.2015, проте послуги, стягнення вартості яких на даний час вимагає відповідач, надавались саме за першим з укладених договорів, а спірний, відповідно, є фіктивним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2017, повний текст якого складений 26.10.2017, у справі № 910/14629/17 відмовлено в задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що договір про надання юридичних послуг від 14.09.2015 укладений сторонами без наміру та з умислом його не виконувати, оскільки наявним в матеріалах справи документами підтверджується факт його виконання сторонами.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Закрите акціонерне товариство «Київбуделектротранс» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2017 у справі № 910/14629/17 та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач зазначив про те, що рішення суду першої інстанції є таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права та є незаконним в часті відмови в задоволенні позовних вимог позивача щодо визнання правочину недійсним.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач послався на ті самі обставини, що й при зверненні до суду з позовом, додатково зазначивши про те, що судом першої інстанції не було враховано тих обставин справи, що:

- два договори були укладені з проміжком часу в 1,5 місяці;

- позивач сплачував кошти за юридичні послуги не за спірним договором, а за договором від 01.08.2015;

- в підписаних сторонами протоколах узгодження вартості послуг до договору від 01.08.2015 вже було передбачено обсяг послуг, щодо якого було укладено спірний договір, а відтак, позивач не зобов'язаний двічі оплачувати одні й ті ж послуги;

- два договори були укладені між сторонами в 2015 році, а звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості зі Служби автомобільних доріг Київської області відбулось лише 01.02.2017.

Ухвалою від 22.11.2017 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Пашкіна С.А., Сітайло Л.Г. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства «Київбуделектротранс» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2017 у справі № 910/14629/17 прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

У поданому 12.12.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення Господарського суду міста Києва без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що договір про надання юридичних послуг від 01.08.2015 та спірний договір про надання правової допомоги від 14.09.2015 є різними договорами та різними зобов'язаннями сторін і обидва з них виконувалась відповідачем.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

01.08.2015 позивач як замовник та відповідач як виконавець уклали договір про надання юридичних послуг (далі Договір 1) (а.с. 15-17), в п. 1.1 якого погодили, що відповідач приймає на себе зобов'язання надавати позивачу комплекс юридичних послуг, передбачених пунктами 1.2.1-1.2.7 Договору 1, а останній зобов'язується приймати такі послуги та сплачувати їх вартість.

Згідно з п. 2.1 Договору 1, за надання послуг, вказаних в п.п. 1.2.1-1.2.7 Договору, позивач сплачує відповідачу суму коштів, визначену протоколом узгодження вартості виконаних робіт (наданих послуг), що до 10-го числа місяця, йде за місяцем, в якому були надані послуги.

Пунктом 4.1 Договору 1 сторони погодили, що відповідач зобов'язаний у межах діючого законодавства, із залученням кваліфікаційних спеціалістів, або без такого залучення, виконувати всі необхідні дії для досягнення позитивного для позивача результату.

Згідно з п. 4.2 Договору 1 до обов'язків позивача, серед іншого, віднесено обов'язок своєчасно прийняти та оплатити надані послуги відповідно до п. 2.1 Договору.

Відповідно до п. 6.1 Договір 1 вступає в силу з дня його підписання сторонами та діє до 31.12.2016.

З матеріалів справи слідує, що на виконання умов Договору 1 сторонами 31.10.2015, 30.11.2015, 31.12.2015, 31.01.2016, 29.02.2016 та 30.04.2016 підписано протоколи узгодження вартості послуг, в яких сторонами визначено перелік наданих протягом звітного місця послуг та їх вартість, а також відповідні акти прийому-передачі виконаних робіт від 31.10.2015, 30.11.2015, 31.12.2015, 31.01.2016, 29.02.2016 та 30.04.2016, якими зафіксовано факт приймання позивачем послуг (а.с. 18-28).

Загальна вартість послуг, щодо яких підписані акти, становить 435 000 грн., платіжним дорученням №14 від 27.06.2017 (а.с. 30) на виконання умов Договору 1 позивачем було відповідачу перераховано 433 000 грн.

14.09.2015 позивач як замовник та відповідач як виконавець уклали договір про надання правової допомоги (далі Договір 2) (а.с. 13-14), в якому погодили, що відповідач бере на себе зобов'язання надавати правову допомогу позивачу щодо стягнення заборгованості за Договором № 443М-12 на послуги з улаштування зовнішнього освітлення ділянки автомобільної дороги С100705 (Київ - Одеса) - Марлахівка - Іванковичі - Круглик км. 0+140 - км 4+485, Київської області від 04.12.2012 в судовому порядку, а позивач зобов'язаний оплатити замовлення у порядку та строки, обумовлені сторонами.

В п. 2.1 сторони погодили, що Договір 2 набирає чинності з моменту його підписання і діє до виконання сторонами своїх зобов'язань.

Згідно з п. 3.1 Договору 2 за надання правової допомоги, передбаченої п. 1.2 Договору 2, позивач сплачує відповідачу винагороду в розмірі 285 000 грн., протягом 5 робочих днів з моменту підписання Договору 2.

При досягненні позитивного результату у справі про стягнення заборгованості, а саме, винесення Господарським судом України рішення про стягнення заборгованості на користь позивача за договором № 443М-12 на послуги з улаштування зовнішнього освітлення ділянки автомобільної дороги С100705 (Київ - Одеса) - Марлахівка - Іванковичі - Круглик км 0+140 - км 4+485, Київської області від 04.12.2012, позивач зобов'язується виплатити виконавцю додаткову плату у розмірі 10% від загальної суми стягнення за рішенням господарського суду, у тому числі сума основного боргу, 3% річних, інфляційні втрати, пеня, штраф, протягом 5 робочих днів з моменту повного або часткового виконання рішення суду (п. 3.2 Договору 2).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що між сторонами фактично було укладено два договори щодо одного й того самого предмета, а саме Договір 2 та Договір 1, проте послуги, стягнення вартості яких на даний час вимагає відповідач, надавались саме за першим з укладених договорів, а спірний, хоча і був підписаний сторонами, проте існував формально, послуги за цим договором позивачу не надавались, як і те, що позивач не підписував жодних актів прийому-передачі виконаних робіт до цього договору, а відтак, Договір 2 є фіктивним і повинний бути визнаний в судовому порядку недійсним в силу вимог ст.ст. 215 та 234 ЦК України.

Суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні вимог про визнання Договору 2 недійсним, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлює, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Згідно з п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

З матеріалів справи слідує, що Договір 2 укладався з метою надання правової допомоги замовнику щодо стягнення заборгованості за договором № 443М-12 на послуги з улаштування зовнішнього освітлення ділянки автомобільної дороги С100705 (Київ - Одеса) - Марлахівка -Іванковичі - Круглик км. 0+140 - км 4+485, Київської області від 04.12.2012 в судовому порядку.

Наявними в матеріалах справи документальними доказами, а саме копіями:

- довіреності, виданої 28.11.2016 позивачем ОСОБА_6. та ОСОБА_5, які, згідно з наданим відповідачем штатним розписом, з 01.11.2016 (а.с. 44-45) є працівниками відповідача, на представництво інтересів позивача;

- вимоги позивача до Служби автомобільних доріг України № 1 від 05.10.2016 про сплату заборгованості за договором № 443М-12, яку відправляв ОСОБА_5;

- позовної заяви про стягнення заборгованості ЗАТ «Київбуделектротранс» до Служби автомобільних доріг України від 06.12.2016 за підписом ОСОБА_5;

- заяви про збільшення розміру позовних вимог від 25.01.2017 за підписом ОСОБА_5, яку подано до Господарського суду міста Києва 27.01.2017;

- рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2017 у справі № 910/22472/16, яким позов ЗАТ «Київбуделектротранс» до Служби автомобільних доріг України про стягнення заборгованості за договором № 443М-12 задоволено повністю. Вказане рішення винесено за участі представника позивача є ОСОБА_6.;

- заяв до Державної казначейської служби України в Київській області щодо виконання наказу у справі № 910/22472/16 за підписом представника позивача ОСОБА_6

підтверджується факт виконання сторонами саме Договору 2.

При цьому колегія суддів зауважує позивачу на тому, що останнім місяцем у якому сторонами були підписані протоколи узгодження вартості послуг та акти прийому-передачі виконаних робіт за Договором 1, є квітень 2016 року, в той час з вказаних вище доказів слідує, що дії щодо стягнення заборгованості за договором № 443М-12 вчинялись відповідачем з жовтня 2016 року, тобто у період, який не охоплюється актами та протоколами за Договором 1.

Укладення Договору 1 та Договору 2 з проміжком часу в 1,5 місяці та те, що два договори були укладені між сторонами в 2015 році, а звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості зі Служби автомобільних доріг Київської області відбулось лише 01.02.2017, на що посилається позивач, не свідчить про фіктивність Договору 2.

Посилання позивача на те, що в підписаних сторонами протоколах узгодження вартості послуг до договору від 01.08.2015 вже було передбачено обсяг послуг, щодо якого було укладено спірний договір, які позивачем оплачені, а відтак, позивач не зобов'язаний двічі оплачувати одні й ті ж послуги, не підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документальні докази, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання Договору 2 недійсними з підстав, зазначених ним у позовній заяві.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Закритого акціонерного товариства «Київбуделектротранс» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2017 у справі № 910/14629/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства «Київбуделектротранс» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2017 у справі № 910/14629/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2017 у справі № 910/14629/17 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/14629/17.

Повний текст постанови складено: 26.12.2017

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.Г. Сітайло

С.А. Пашкіна