РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2017Справа № 910/19704/17

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Антаріс ПВР-БУД»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Компас Груп»

про стягнення 284 268,27 грн.

Суддя Удалова О.Г.

за участю представників сторін:

від позивача Кулик С.С. - за договором № 13-10/2017-02 від 13.10.2017 р.

від відповідача не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Антаріс ПВР-БУД» (далі - ТОВ «Антаріс ПВР-БУД», позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Компас Груп» (далі - ТОВ «Компас Груп», відповідач) про стягнення 284 268,27 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем його зобов'язань з оплати товару, поставленого позивачем на виконання умов укладеного сторонами договору поставки № 43 від 29.04.2016 р.

У позові, з урахуванням заяви, поданої до суду 12.12.2017 р., ТОВ «Антаріс ПВР-БУД» просить суд стягнути з ТОВ «Компас Груп» основний борг у розмірі 181 843,51 грн., 70 118,88 грн. пені та інфляційну складову боргу в сумі 32 305,88 грн., а всього - 284 268,27 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.11.2017 р. порушено провадження у справі № 910/19704/17 та призначено її до розгляду на 23.11.2017 р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 23.11.2017 р. розгляд даної справи було відкладено на 12.12.2017 р.

У судовому засіданні 12.12.2017 р. представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі, для долучення до матеріалів справи надав додаткові документи, витребувані ухвалами суду від 10.11.2017 р. та 23.11.2017 р.

Представник відповідача в жодне судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 140 та № 139, вимоги ухвал суду від 10.11.2017 р. та 23.11.2017 р. про надання відзиву на позовну заяву не виконав.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, та наявність у матеріалах справи доказів необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до правил ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

29.04.2016 р. між ТОВ «Антаріс ПВР-БУД» (постачальник) та ТОВ «Компас Груп» (покупець) був укладений договір поставки № 43 (далі - договір), згідно з умовами якого постачальник зобов'язувався поставити покупцю товар належної якості, а покупець зобов'язувався прийняти та оплатити його повну вартість в строки, передбачені цим договором.

Як свідчать матеріали справи, позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 181 843,51 грн., що підтверджується видатковою накладною № 62 від 31.05.2016 р., засвідченою підписами представників та печатками позивача і відповідача.

Таким чином, судом встановлено, що позивач свої зобов'язання з поставки товару перед відповідачем виконав належним чином.

Проте, відповідач, в порушення умов укладеного сторонами договору, товар переданий позивачем, не оплатив.

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за товар, поставлений останнім на виконання умов договору поставки № 43 від 29.04.2016 р., становить 181 843,51 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 вказаної статті, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 1 ст. 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач документів, які б підтверджували оплату ним заборгованості перед позивачем в повному обсязі або спростовували доводи останнього, суду не надав.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 181 843,51 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у вказаному розмірі.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 70 118,88 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 2.6 договору передбачено, що покупець здійснює оплату в розмірі 50% суми, зазначеної в рахунку-фактурі до 31.05.2016 р. Інші 50% суми, зазначеної в рахунку, мають бути сплачені до 15.06.2016 р.

Згідно з роз'ясненнями, наведеними у п. 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Як вбачається з рахунку на оплату № 9 від 24.05.2016 р. та видаткової накладної № 62 від 31.05.2016 р., загальна вартість поставленого відповідачу та неоплаченого ним товару становить 181 843,51 грн., отже, з урахуванням приписів п. 2.6 договору та наведених роз'яснень Вищого господарського суду України відповідач повинен був сплатити на користь позивача:

- грошові кошти в розмірі 90 921,76 грн. у строк до 30.05.2016 р. (включно), а прострочення здійснення вказаного платежу почалось з 31.05.2016 р.;

- грошові кошти в розмірі 90 921,75 грн. у строк до 14.06.2016 р. (включно) а прострочення здійснення вказаного платежу почалось з 15.06.2016 р.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач товар, поставлений позивачем, не оплатив, відтак допустив порушення зобов'язання.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Пунктом 5.2 договору передбачено, що у випадку ненадходження від покупця повної оплати за відвантажений товар протягом терміну, зазначеного у договорі, та з урахуванням ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, постачальник має право нарахувати, а покупець зобов'язується сплатити продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент виникнення заборгованості, від суми заборгованості за кожний день прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за період з 15.06.2016 р. по 02.11.2017 р., суд встановив, що він виконаний без дотримання вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, у зв'язку з чим є невірним.

Здійснивши власний розрахунок пені за період з 15.06.2016 р. по 15.12.2016 р., визначений з урахуванням приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та з урахуванням встановленого позивачем початку періоду нарахування, суд встановив, що розмір пені становить 28 048,74 грн. Таким чином, вказана позовна вимога є обґрунтованою, проте підлягає задоволенню у розмірі меншому, ніж визначено позивачем, а саме - 28 048,74 грн. У стягненні 42 070,14 грн. пені судом відмовлено.

Також позивач просив суд стягнути з відповідача інфляційну складову боргу в сумі 32 305,88 грн.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо порядку обчислення інфляційної складової боргу суд зазначає наступне.

У п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013 р. роз'яснено, що у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені, зокрема, в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р.

Так, у вищевказаному листі Верховного Суду України вказано, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (постанова Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30, лист Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р).

Однак, як вбачається з розрахунку інфляційної складової боргу, долученого до матеріалів позовної заяви, позивач не врахував вищенаведених роз'яснень, у зв'язку з чим розрахунок позивача є невірним.

Здійснивши власний розрахунок інфляційної складової боргу, з урахуванням визначених позивачем періодів її нарахування з 31.05.2016 р. по 02.11.2017 р. (для заборгованості в розмірі 90 921,76 грн.) та з 15.06.2016 р. по 02.11.2017 р. (для заборгованості в розмірі 90 921,75 грн.), суд встановив, що розмір інфляційної складової боргу становить 34 875,67 грн., тобто є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення.

Вимога про стягнення з відповідача інфляційної складової боргу підлягає задоволенню судом у розмірі, визначеному позивачем, а саме 32 305,88 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по оплаті товару, а також пені та інфляційної складової боргу підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, які складаються з судового збору та вартості адвокатських послуг, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у разі часткового задоволення позовних вимог судові витрати за позовом покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як роз'яснено у п. 6.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК (у їх сукупності) на сторони у справі можливе покладення судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі (правова позиція викладена у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013).

Представник позивача, заявляючи вимогу про відшкодування за рахунок відповідача понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 20 000,00 грн., надав суду на підтвердження правомірності вказаних вимог такі докази: договір про надання правової допомоги № 13-10/2017-02 від 13.10.2017 р. (копія), ордер КС № 217099 від 13.10.2017 р. (копія), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ЛВ № 000651 від 14.07.2017 р. (копія), платіжне доручення № 3163 від 18.10.2017 р. на суму 20 000,00 грн. (оригінал).

За таких обставин, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача частини витрат на оплату послуг адвоката, пропорційної розміру задоволених позовних вимог, що складає 17 040,11 грн.

Керуючись статтями 4, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Компас Груп» (03061, м. Київ, проспект Відрадний, будинок 103, ідентифікаційний код 38282261) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Антаріс ПВР-БУД» (03134, м. Київ, вул. Симиренка, будинок 36, корпус А, офіс 104, ідентифікаційний код 35619566) основний борг у розмірі 181 843,51 грн. (сто вісімдесят одна тисяча вісімсот сорок три грн. 51 коп.), пеню в розмірі 28 048,74 грн. (двадцять вісім тисяч сорок вісім грн. 74 коп.), інфляційну складову боргу в розмірі 32 305,88 грн. (тридцять дві тисячі триста п'ять грн. 88 коп.), витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 632,98 грн. (три тисячі шістсот тридцять дві грн. 98 коп.) та витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 17 040,11 грн. (сімнадцять тисяч сорок грн. 11 коп.).

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Повне рішення складено 20.12.2017 р.

Суддя О.Г. Удалова