Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "12" грудня 2017 р. Справа № 906/928/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Бордун О.І. дов. від 16.01.2017;

від відповідача: не з'явився.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Інтертрансстрой"

про стягнення 91454,98грн

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача плати за користування кредитом за період з 28.04.2016 по 14.09.2017 в розмірі 38315,98грн, 8906,99грн 3% річних, 44232,01грн інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань щодо повернення кредиту та внесення плати за користування кредитом у встановлений кредитним договором №50007352 від 30.01.2013 строк.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився. 24.11.2017 до суду за вх.№15423 повернулася копія ухвали суду від 09.11.2017, яка направлялася останньому на адресу, вказану у позовній заяві, з відміткою поштового зв'язку "за закінченням встановленого строку зберігання".

Судом, відповідно до ст.11 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", здійснено електронний запит № та роздруковано Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо заданих показників пошуку - ідентифікаційний номер відповідача - 30014709 (згідно позовної заяви), з якого вбачається, що місцезнаходження ТОВ "Виробничо-комерційне підприємство "Інтертрансстрой" є: 11500, Житомирська область, м. Коростень, вул. Грушевського, буд 106А; в стані припинення не перебуває.

Відповідно до п.п.3.9.1 та 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК... За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом... У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відповідач у справі був належним чином повідомлений судом за адресою, вказаною у позовній заяві, про час та міс це судового розгляду справи, а тому нез'явлення його представника не перешкоджає вирішенню спору.

У зв'язку з цим, відповідно до ст.75 ГПК України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

30.01.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" (компанія, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційним підприємством "Інтертрансстрой" (позичальник, відповідач) укладено кредитний договір №50007352 (далі - Договір), відповідно до якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у сумі 187980,40 гривень, що еквівалентно на дату укладання договору 23065,08 доларів США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки VW, модель Тоuran, кузов №WVGZZZ1TZCW087285, об'єм двигуна 1390 куб.см., рік випуску 2012 (надалі за текстом - Автомобіль), а відповідач зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачу кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за використання кредиту та інші платежі відповідно до умов Договору (а.с. 10).

Відповідно до положень п.1.3.1 Загальних умов кредитування (далі - Умови кредитування), що є невід'ємною частиною Кредитного договору (а.с. 11-18), розмір платежів, що підлягають сплаті відповідачем у повернення кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти станом на день укладення Договору в Графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною Договору (надалі за текстом - Графік погашення). У подальшому відповідач зобов'язався сплачувати платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених позивачем рахунків у гривні; при цьому, розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу за безготівковими операціями банку, зазначеного у Договорі.

Згідно п.1.4.2. та п.п.2.4., 2.5. Умов кредитування повернення кредиту та процентів за їх використання здійснюється шляхом сплати чергових платежів в обсязі та терміни, встановлені Графіком погашення кредиту по Договору не пізніше 15-го числа кожного місяця на підставі рахунку виставленого позивачем. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом "30/360" (для цілей розрахунку один календарний місяць складається із 30 днів, при цьому умовно в році 360 днів) відповідно до Графіку погашення кредиту (а.с. 19-21).

За змістом п.1.6. Умов кредитування виконання зобов'язання відповідача за цим Договором забезпечується заставою майна, відповідно до укладеного сторонами Договору застави транспортного засобу №50007352 від 02.02.2013 (далі - Договір застави), за умовами якого, з метою забезпечення виконання зобов'язань за Договором відповідачем було передано у заставу автомобіль марки Volkswagen, модель Тоuran, кузов №WVGZZZ1TZCW087285, об'єм двигуна 1390куб.см, рік випуску 2012, заставною вартістю 237980,00грн (далі - Предмет застави) (а.с. 22-27).

Відповідно до п.3.2.1. Умов кредитування у випадку порушення відповідачем терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) з повернення Кредиту відповідно до Графіка погашення кредиту та/або сплати за користування Кредитом на строк щонайменше 1 (один) календарний місяць позивач має право визнати термін повернення Кредиту таким, що настав та/або вимагати дострокового розірвання Договору.

Згідно із умовами Договору, а саме п.3.3 відповідач зобов'язаний повернути позивачеві у повному обсязі суму кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню (сума до повернення відповідачем розраховується позивачем і вказується у повідомленні позивача) протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу відповідачем (для фізичних осіб) та протягом 5 (п'яти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу відповідачем (для фізичних осіб-підприємців та юридичних осіб). Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення.

У зв'язку з систематичним невиконанням умов Кредитного договору, позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором №50007352 від 17.02.2015 (а.с. 28-29).

Проте, відповідач не повернув кредит і не сплатив заборгованість.

Так, у матеріали справи позивачем подано копію рішення Господарського суду Житомирської області від 18.07.2016 у справі №906/480/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Інтертрансстрой" про стягнення 353957,01грн (а.с. 31-35). Даним рішенням суду позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство" "Інтертрансстрой" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПоршеМобіліті" 268548,48грн боргу по кредиту, 4283,34грн боргу по відсотках, 1280,20грн 3% річних, 28197,06грн 15 % штрафу, 2209,24грн на відшкодування страхових платежів, 4567,77грн витрат на оплату судового збору; відмовлено в позові в частині стягнення 441,84грн на відшкодування страхових платежів, 48996,85грн витрат на оплату юридичних послуг ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі", 6000,00грн витрат на оплату юридичних послуг ТОВ "Юридична фірма Вернер".

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У даному випадку, зважаючи на вищевказану норму закону, рішення у справі Господарського суду Житомирської області №906/480/16 є преюдиціальним при вирішенні даного спору, встановлені у справі №906/480/16 факти не потребують додаткового доказування у даній справі.

Зокрема, рішенням у справі №906/480/16 встановлено, що внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором №50007352 від 30.01.2013 у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем, яка на день звернення до суду у справі №906/480/16 та станом на день розгляду справи становила 10606,18дол. США.

Згідно даних позивача відповідачем не виконано зазначене вище рішення суду, зокрема, в частині сплати основного боргу за кредитним договором №50007352 від 30.01.2013.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч.1 ст.173 Господарського кодексу України (далі - ГК України)). Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше (ч.3 ст.173 ГК України).

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст.175 ГК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі кредитного договору №50007352 від 30.01.2013, який за своєю правовою природою є кредитним договором.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1050 ЦК України визначено наслідки порушення договору позичальником, а саме, вказано, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Як судом зазначалося вище, відповідно до положень п.1.3.1 Загальних умов кредитування (далі - Умови кредитування), що є невід'ємною частиною Кредитного договору (а.с. 11-18), розмір платежів, що підлягають сплаті відповідачем у повернення кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти станом на день укладення Договору в Графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною Договору (надалі за текстом - Графік погашення). У подальшому відповідач зобов'язався сплачувати платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених позивачем рахунків у гривні; при цьому, розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу за безготівковими операціями банку, зазначеного у Договорі.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.ст.525 і 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Згідно умов кредитного договору процентна ставка становить 9,90%.

Неповернута сума кредиту становить еквівалент 10606,18 доларів США 276450,08грн (а.с. 36).

Поданими позивачем до справи доказами, наведеним у позовній заяві розрахунком підтверджується наявність заборгованості відповідача за кредитним договором №50007352 від 30.01.2013 з прострочених відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 38315,98грн за період 28.04.2016-14.09.2017. Доказів на спростування вказаних обставин, зокрема, щодо сплати даної суми прострочених відсотків, відповідачем не надано, і такі в матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позов у частині стягнення з відповідача на користь позивача 38315,98грн заборгованості з прострочених відсотків за кредитним договором підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 8906,99грн 3% річних, 44232,01грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Перевіривши наведений у позовній заяві розрахунок позивача суми 3% річних, суд вважає його правильним і таким, що здійснений згідно вимог чинного законодавства, а тому задовольняє позовні вимоги в частині стягнення 8906,99грн 3% річних (за період 28.04.2016-14.09.2017).

Що стосується позовної вимоги про стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 44232,01грн, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, з огляду на наступне.

Дійсно, як суд зазначав вище, ст.625 ЦК України встановлено зобов'язання боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за умови, що боржник прострочив виконання грошового зобов'язання.

Стаття 627 цього ж Кодексу визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Так, п.1.3.1 Загальних умов кредитування (далі - Умови кредитування), що є невід'ємною частиною Кредитного договору (а.с. 11-18), розмір платежів, що підлягають сплаті відповідачем у повернення кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти станом на день укладення Договору в Графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною Договору (надалі за текстом - Графік погашення). У подальшому відповідач зобов'язався сплачувати платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених позивачем рахунків у гривні; при цьому, розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу за безготівковими операціями банку, зазначеного у Договорі.

Згідно з частинами першою, другою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена норма кореспондується з положеннями частини другої статті 198 ГК України.

Таким чином, вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Аналогічна правова позиція викладена і в п.10 оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/767/2013 від 29.04.2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Як визначає ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

За змістом статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідач позов за підставою та предметом не оспорив, доказів повернення боргу з прострочених відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 38315,98грн за період 28.04.2016-14.09.2017 не надав, і такі в матеріалах справи відсутні.

При цьому, позивач довів суду обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення 38315,98грн плати за користування кредитом за період 28.04.2016-14.09.2017 належними та допустимими доказами.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 38315,98грн плати за користування кредитом і 8906,99грн 3% річних є обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства і такими, що підлягають задоволенню. У частині вимог щодо стягнення 44232,01грн інфляційних втрат суд відмовляє в позові.

Судові витрати, відповідно до ст.49 ГПК України, підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо понесених позивачем витрат за послуги ТОВ "Юридична фірма Вернер" в розмірі 6000,00грн суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Дійсно, ч.1 ст.44 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, а д в о к а т а та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч.1 ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до частини 3 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно пункту 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Так, між позивачем та ТОВ "Юридична фірма Вернер і Партнери", а також ТОВ "Юридична фірма Вернер" (з врахуванням додаткової угоди №8 від 09.01.2013 до договору про надання юридичних послуг №24/2010 від 15.10.2010 (а.с. 43-46)) укладено договір про надання юридичних послуг №24/2010 від 15.10.2010 (а.с. 37-42), у відповідності до якого вартість послуг вказаного товариства, що пов'язані з розглядом цієї справи визначається відповідною додатковою угодою. Так, згідно додаткової угоди №224 від 10.08.2015 до договору про надання юридичних послуг №24/2010 від 15.10.2010 загальна вартість послуг виконавця становить 10000,00грн (а.с. 47-50). Позивач просить включити до складу судових витрат дані витрати та стягнути з відповідача 6000,00грн.

Для відшкодування стороні витрат по оплаті послуг адвоката за договором про надання правової допомоги необхідним є як факт їх надання позивачу, так і те, що зміст наданих послуг є необхідним для розгляду справи у господарському суді.

Обґрунтовуючи вимогу про відшкодування витрат по оплаті юридичних послуг, останній надав до матеріалів справи, окрім договору, акт надання послуг №749 від 12.09.2017 (а.с. 90), рахунок-фактуру №749 від 12.09.2017 (а.с. 89), а також платіжне доручення №2453 від 25.09.2017 (а.с. 91).

Враховуючи той факт, що позивачем не подано доказів того, що договір було укладено з адвокатом, а відповідно до ст.44 ГПК України до судових витрат належать лише оплата послуг адвоката, то в стягненні 6000,00грн за надання правової допомоги по договору від 15.10.2010 суд відмовляє.

Керуючись ст.ст.49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство" "Інтертрансстрой" (11500, Україна, Житомирська область, м. Коростень, вул. Грушевського, буд. 106А; ідентифікаційний код 30014709) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПоршеМобіліті" (02152, м. Київ, проспект Павла Тичини, 1В, ідентифікаційний код 36422974):

- 38315,98грн - плати за користування кредитом;

- 8906,99грн - 3% річних;

- 826,16грн - судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 19.12.17

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу

2 - відповідачу (рек. з повід.)