ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.12.2017 Справа № 904/10055/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛКОМБУД", м. Кривий Ріг

до Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат", м. Кривий Ріг

про стягнення 11965,93 грн.

Суддя: Ніколенко М.О.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1 - довіреність № 157/12 від 05.12.17

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Елкомбуд" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення 11 965,93 грн. Позовні вимоги мотивовані порушенням умов договору підряду №43 від 19.01.12.

Ухвалою суду від 04.12.2017 порушено провадження у цій справі та призначено її розгляд на 14.12.2017.

Через канцелярію суду, 14.12.2017 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив суд застосувати до позовних вимог наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову повністю.

Позивач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача заперечив проти позову, надав пояснення по справі, відповів на поставленні питання.

Згідно зі ст. 75 ГПК України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В порядку статті 85 ГПК України, у судовому засіданні 14.12.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника сторони, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем та відповідачем був укладений договір підряду №43 від 19.01.12. Відповідно до умов вказаного договору ТОВ «Елкомбуд» зобов'язалося проводити роботи з поточного ремонту металоконструкцій та обладнання обжигових машин ЦПВ-2 на ПрАТ «ПівнГЗК», а останній зобовязався прийняти від ТОВ «Елкомбуд» за актом виконані роботи та оплатити їх.

Відповідач свій обов'язок зі сплати акту приймання виконаних підрядних робіт № 12-12 від 18.12.12 на суму 109507,20 грн. остаточно виконав лише 28.04.16.

Факт прострочення виконання грошового зобов'язання з боку Відповідача встановлено ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2016 у справі № 904/7387/16 за позовом ТОВ «Елкомбуд» до ПрАТ «Північний ГЗК», на виконання якої судом було видано виконавчі документи на примусове виконання рішення Третейського суду від 06.05.2016 щодо стягнення з відповідача на користь позивача 109507,20 грн. - основної заборгованості, 19172,10 грн. - 3% річних, 176901,81 грн. - інфляційних втрат, 3055,81 грн. - витрат, пов'язаних з вирішенням спору третейським судом та витрати зі сплати судового збору у розмірі 689,00 грн. (а.с. 9-14).

Згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи

Зі змісту ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2016 у справі № 904/7387/16 вбачається, що позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 19172,10 грн. за період з 01.10.2013 по 01.09.2015 та інфляційні втрати у розмірі 176901,81 грн. за період жовтень 2013 червень 2015.

Як зазначає позивач у позові та підтверджує відповідач у відзиві, заборгованість згідно ухвали суду від 20.09.2016 у справі № 904/7387/16 перед позивачем була сплачена відповідачем 28.04.2016.

Тобто, станом на 28.04.2016 відповідач мав основний борг перед позивачем у розмірі 109507,20 грн.

У зв'язку із цим, позивач нарахував відповідачу 3% річних за період з 02.09.2015 по 28.04.2016 (240 днів) в сумі 2160,04 грн., та інфляційні втрати (за період з вересня 2015 по квітень 2016) в сумі 9805,89 грн.

Відповідно до чинного законодавства України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому, чинне законодавство не пов'язує припинення грошового зобов'язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення (див. постанови Верховного Суду України від 04.07.2011 № 13/210/10 та від 12.09.2011 № 6/433-42/183 і постанову Вищого господарського суду України від 16.03.2011 № 11/109).

Згідно п. 7.1 Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" N 14 від 17.12.2013, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Відповідач, 14.12.2017, звернувся до суду із заявою про застосування до позовних вимог строків позовної давності, відповідно до ст. 257 ЦК України. В обґрунтування цієї заяви відповідач зазначив, що спірні правовідносини між сторонами ґрунтуються на невиконанні зобовязання щодо оплати вартості виконаних підрядних робіт, яке виникло ще у грудні 2012 року. Строк позовної давності почав свій перебіг з 01.04.2013 та закінчився 01.01.2016. А тому, звернення позивача із цим позовом до суду у грудні 2017 року, на думку відповідача, було здійснено після спливу трирічного строку позовної давності.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи вбачається, що основна заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 109507,20 грн., на яку нараховано позивачем 3% річних та інфляційні втрати, виникла на підставі акту виконаних робіт № 12-12 від 18.12.2012, роботи за яким, згідно умов спірного договору (п. 2.4 договору), повинні бути сплачені у строк до 27.01.2013. Тобто, прострочення оплати вищевказаної суми почалось з 28.01.2013.

Отже, строк позовної давності щодо стягнення заборгованості у розмірі 109507,20 грн. згідно акту виконаних робіт № 12-12 від 18.12.2012, закінчився 28.01.2016.

Вищевказана заборгованість була стягнута з відповідача на користь позивача рішенням Постійно діючого Регіонального Третейського суду України при Асоціації «Регіональна правова група» від 06.05.2016 у справі № 14/137К-15. Тобто, за межами трирічного строку позовної давності щодо стягнення основного боргу у розмірі 109507,20 грн. При цьому, відповідач, представник якого був присутній у судовому засіданні під час розгляду справи № 14/137К-15 третейським судом, не скористався своїм правом щодо звернення із заявою про застосування спливу строку позовної давності.

Однак, це не позбавляє його права звернутись з такою заявою під час розгляду позовних вимог щодо стягнення додаткових платежів (процентів, пені, інфляційних втрат тощо).

Статтею 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У пунктах 5.2, 5.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10 зазначено, що позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме. Але якщо позовна давність спливла за основною вимогою, то вважатиметься, що вона спливла і стосовно додаткової вимоги.

Зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу); так само у разі спливу позовної давності за вимогою про повернення безпідставно набутого майна (статті 1212, 1213 ЦК України) спливає й позовна давність за вимогою про відшкодування доходів від такого майна (стаття 1214 названого Кодексу).

Згідно п. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, заяву відповідача слід задовольнити, застосувати наслідки пропуску позовної давності, в позові відмовити.

Відповідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ВІДМОВИТИ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом. Рішення може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня підписання повного рішення.

Повне рішення складено 19.12.2017

Суддя М.О.Ніколенко