Господарський суд
Житомирської області
______________________________________________________________________
_____________________________________________________________________________
"20" грудня 2017 р. Справа № 906/825/17.
Як дійшов висновку Конституційний Суд України у Рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 ( справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), проаналізувавши ч.1 статті 144 Конституції України та ч.1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( надалі - Закон), органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово.
Аналіз ст. 26 Закону дав підстави КСУ стверджувати, що рада має право скасовувати місцеві податки та змінювати їх розміри, а відтак - скасовувати чи змінювати свої раніше прийняті рішення.
В законах України також передбачено право органів місцевого самоврядування скасовувати та змінювати свої рішення. Так, у Законі України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" органу місцевого самоврядування надано право за його ж ініціативою переглянути, зупинити дію та скасувати власний регуляторний акт (частини перша, друга статті 11).
Зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).
У ч. 2 статті 4 ГПК України (чинного на дату винесення рішення у справі - 11.12.17р.) передбачено, що господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України та в порядку ст. 90 ГПК України вправі винести окрему ухвалу, виявивши при вирішенні господарського спору порушення законності в діяльності державного органу чи органу місцевого самоврядування.
Аналогічне правило містить стаття 246 чинного з 15.12.17р. ГПК України.
Так, при вирішенні цієї справи судом встановлено, що на 23 -їй сесії 6 скликання Малинської міської ради було прийнято рішення від 04 липня 2012року , яким встановлено для суб'єктів господарювання, які фактично використовують земельні ділянки без правовстановлюючих документів або з правовстановлюючими документами, розмір орендної плати в яких не відповідає вимогам Податкового кодексу України , річну орендну плату за користування земельними ділянками в розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земель міста Малина.
Рішення Малинської міської ради від 04 липня 2012року є нормативно-правовим актом (регуляторним актом, як це підтверджує п.2 рішення), яке поширює свою дію на невизначене коло суб'єктів господарювання , в тому числі тих, що не належать до територіальної громади м. Малина, однак фактично використовують земельні ділянки без правовстановлюючих документів або з правовстановлюючими документами, розмір орендної плати в яких не відповідає вимогам Податкового кодексу України.

Насамперед суд звертає увагу , що у п. 1 Рішення Малинської міської ради від 04 липня 2012року не зазначено про те, що йдеться виключно про земельні ділянки комунальної власності, розташовані як в межах міста Малина, так і земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування ( ст. 83 ЗК України).

Станом на дату винесення рішення у цій справі 11.12.17р. чинний Податковий кодекс України у статті 10 до місцевих податків відносить податок на майно (розділ ХІІ Кодексу).

Згідно п. 10.2. ст. 10 ПК України місцеві ради обовязково установлюють податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

У статті 265 ПК України передбачено , що до складу податку на майно віднесено плату за землю.

За змістом п.п. 14.1.72 п.14.1 ст. 14 ПК України та статті 269 ЗК України земельний податок сплачують власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та постійні землекористувачі.

За змістом п.п. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 ПК України землекористувачами також є юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

П.п. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України додатково конкретизує, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XII - орендна плата).

У п.п. 288.1. та 288.2 ст.288 ПК України передбачено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, а платником орендної плати - орендар земельної ділянки.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України платником орендної плати є також новий власник нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці комунальної власності, незалежно від того, що договір оренди такої земельної ділянки ще не укладено ( постанова від 30.11.16. у господарській справі № 922/1008/15, № в реєстрі 63839763).

Таким чином, суб'єктами сплати орендної плати за земельні ділянки комунальної власності є юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), які ними користуються на підставі договору оренди або без такого договору ( до його укладення).

У п. 288.4. ст. 288 ПК України передбачено, що р о з м і р та умови внесення о р е н д н о ї п л а т и встановлюються у д о г о в о р і оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Згідна п. 288.5. ст. 288 ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, а л е р і ч н а с у м а п л а т е ж у:

- не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території;

- не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки;

- може перевищувати граничний розмір орендної плати, встановлений у підпункті 288.5.2, у разі визначення орендаря на конкурентних засадах.

- для пасовищ у населених пунктах, яким надано статус гірських, не може перевищувати розміру земельного податку;

- для баз олімпійської, паралімпійської та дефлімпійської підготовки, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України, не може перевищувати 0,1 відсотка нормативної грошової оцінки.

Тобто, законодавець визначив як нижню, так і верхню граничну межу річної суми платежу з орендної плати за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі. Для цього законодавець враховує категорії земельних ділянок на відповідній території, що впливає на визначення цих меж.

Саме тому, з набранням чинності ПК України річний розмір орендної плати за земельні ділянки комунальної власності, який підлягає перерахуванню до місцевого бюджету, не може бути меншим розміру, зазначеного у підпункті 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу.

Оскільки у підпункті 288.5.у пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу також зазначено, що річний розмір орендної плати за земельні ділянки комунальної власності не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки, це означає, що для окремих категорій земельних ділянок на відповідній території він може бути диференційованим , а відтак бути рівним або меншим 12 відсотків нормативної грошової оцінки, однак не меншим розміру, зазначеного у підпункті 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу.

Рішення Малинської міської ради від 04 липня 2012року поширює свою дію на дві категорії суб'єктів господарювання:

- тих, які фактично користуються земельними ділянки комунальної власності ( без договору оренди);

- тих, які користуються земельними ділянки комунальної власності на підставі договору оренди, однак розмір орендної плати в яких не відповідає ПК України.

З врахуванням вищевикладеного, Рішення Малинської міської ради від 04 липня 2012року в частині останньої категорії суб'єктів господарювання не відповідає вимогам ПК України, оскільки невідповідність розміру орендної плати у договорі земельної ділянки Податковому Кодексу України , зокрема, статті 288 , не є підставою для встановлення таким орендарям річного розміру орендної плати на рівні 12 відсотків нормативної грошової оцінки, незалежно від категорії земельних ділянок, якими вони користуються та, можливо інших умов.

Окрім того, у статті 30 Закону України "Про оренду землі" зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Статтею 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Таким чином, Рішення Малинської міської ради від 04 липня 2012року є лише підставою для внесення змін у чинні договори оренди земельних ділянок комунальної власності.

У статті 653 ЦК України спеціально розмежовано поняття «зміна договору» та «зміна зобов'язання, що випливає з договору».

Отже, аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що до моменту внесення змін до договору оренди орендар зобов'язаний сплачувати орендну плату у розмірі, передбаченому чинним договором оренди, однак який не може бути меншим розміру, зазначеного у підпункті 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу.

Зміна розміру орендної плати за користування земельними ділянками комунальної власності , що перевищує нижню гранично встановлено межу настає не з моменту прийняття рішення органу місцевого самоврядування про це, а з моменту внесення відповідних змін до договору, в тому числі, за рішенням суду.

У ч.4 ст. 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що міський голова вносить пропозиції та формує порядок денний сесій ради.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 235 246 ГПК України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1.Окрему ухвалу надіслати міському голові Малинської міської ради ОСОБА_3.

2. Міському ОСОБА_3 розглянути окрему ухвалу та вжити заходів для усунення виявлених судом порушень вимог статті 288 ПК України у п.1 Рішення Малинської міської ради від 04 липня 2012року в частині встановлення для суб'єктів господарювання , які використовують земельні ділянки з правовстановлюючими документами, розмір орендної плати в яких не відповідає вимогам Податкового кодексу України річної орендної плати в розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земель міста Малина в порядку та спосіб, передбачений п.8 ч.4 ст. 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" .

3. Про результати розгляду окремої ухвали повідомити господарський суд Житомирської області в строк до 30 січня 2018р. включно.

Попередити, що невжиття заходів щодо окремої ухвали суду тягне за собою адміністративну відповідальність, передбачену статтею 185-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Окрема ухвала підписана 20.12.17року та набрала законної сили, однак може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Суддя ОСОБА_4

Друк:

1 - в справу

2 - позивачу (рек. з пов.), 3- відповідачу (рек. з повідомл.) на дві адреси: м. Малин, вул. Грушевського, буд. 81.; м. Малин, вул. Шевченка, буд. 180;

4- третій особі ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1) рек. з повідомл.