КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2017 р. Справа№ 910/14539/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Чорної Л.В.

Отрюха Б.В.

За участю представників сторін:

від позивача: Терновецький П.Я. (адвокат)- з довіреністю № б/н від 09.08.2017;

від відповідача-1: Лопатнікова А.В.- за довіреністю № 8274-К-О;

від відповідача-2: Колосовський Д.А.- за довіреністю № б/н від 12.12.2017,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фініті-компані" на рішення господарського суду міста Києва від 09.10.2017 у справі № 910/14539/17 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фініті-компані", м. Рівне

до 1) публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк",

м. Київ

2) товариства з обмеженою відповідальністю "Стелс", м. Дніпро

про визнання права та визнання відсутнім права

За результатом розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фініті-компані» (надалі-позивач/ТОВ "Фініті-компані") звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (надалі-відповідач-1/ПАТ КБ «Приватбанк») та товариства з обмеженою відповідальністю "Стелс" (надалі-відповідач-2/ТОВ «Стелс»), в якій просило суд:

1) визнати право товариства з обмеженою відповідальністю "Фініті-компані" вимагати від товариства з обмеженою відповідальністю "Стелс" сплати суми боргу за кредитними договорами від 09.02.2012 № 4С12049И на суму 806 133 219,67 грн., від 07.12.2012 № 4С12362И на суму 202 194 048,85 грн. та від 26.11.2013 № 4С13766И на суму 99 653 444,51 грн.;

2) визнати відсутнім у публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" права вимагати від товариства з обмеженою відповідальністю "Стелс" сплати суми боргу за кредитними договорами від 09.02.2012 № 4С12049И на суму 806 133 219,67 грн., від 07.12.2012 № 4С12362И на суму 202 194 048,85 грн. та від 26.11.2013 № 4С13766И на суму 99 653 444,51 грн..

Звертаючись до суду із вказаним позовом позивач зазначає, що між відповідачем-1 та відповідачем-2 були укладені кредитні договори від 09.02.2012 № 4С12049И, від 07.12.2012 № 4С12362И та від 26.11.2013 № 4С13766И. В забезпечення виконання даних кредитних договорів між відповідачем -1 та позивачем, як поручителем був укладений договір поруки № 4С12049И/П від 11.11.2016, відповідно до умов якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед банком відповідати по зобов'язанням боржника, які виникають з умов кредитних договорів, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитних договорів. Як вказує позивач, 15.11.2016 він виконав обов'язок боржника перед кредитором за кредитними договорами від 09.02.2012 № 4С12049И на суму 806 133 219,67 грн., від 07.12.2012 № 4С12362И на суму 202 194 048,85 грн. та від 26.11.2013 № 4С13766И на суму 99 653 444,51 грн., тобто виконав умови договору поруки у повному обсязі, у зв'язку з чим, на думку позивача, до нього перейшли всі права кредитора за кредитними договорами.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.08.2017 порушено провадження у справі № 910/14539/17 та призначено її до розгляду.

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.10.2017 у справі № 910/14539/17 (суддя Ковтун С.А.) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Приймаючи рішення у справі, місцевий господарський суд виходив із того, що позивачем не доведено обставин невизнання відповідачами права ТОВ "Фініті-компані" вимагати виконання грошових зобов'язань від ТОВ "Стелс", тобто суд дійшов висновку про недоведеність факту порушення прав та інтересів ТОВ "Фініті-компані" чи їх невизнання відповідачами у справі.

При цьому суд першої інстанції керувався приписами ст.ст. 15, 16, 547, 556 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та ст.ст. 82-85 господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, товариство з обмеженою відповідальністю "Фініті-компані" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати зазначене рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та відшкодувати судові.

Апеляційна скарга позивача обґрунтована тим, що місцевим господарським судом неповно досліджено обставини справи, надано їм невірну оцінку, а тому, на думку апелянта, висновки суду не відповідають дійсним обставинам, що склались між сторонами.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2017 у справі № 910/14539/17 прийнято до провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фініті-компані" на рішення господарського суду міста Києва від 09.10.2017 у справі № 910/14539/17 та призначено її розгляд на 14.12.2017.

Розпорядженням начальника відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду № 09-53/4939/17 від 13.12.2017 у зв'язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/14539/17.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 13.12.2017 для розгляду справи № 910/14539/17 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Разіна Т.І., судді Отрюх Б.В.,Чорна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу на рішення господарського суду міста Києва від 09.10.2017 у справі № 910/14539/17 колегією суддів у складі:головуючий суддя-Разіна Т.І. (доповідач у справі), судді: Отрюх Б.В.,Чорна Л.В.

14.12.2017 через відділ автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від ТОВ «Стелс» надійшли пояснення.

Відповідно до приписів ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Клопотання відповідача-1 Київським апеляційним господарським судом задоволено, та вирішено здійснювати фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав, з викладеним у ній підстав.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник відповідача-2 у судовому засіданні апеляційну скаргу залишив на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Статтею 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, що 11.11.2016 між публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", як кредитором та товариство з обмеженою відповідальністю "Фініті-компані", як поручителем було укладено договір поруки № 4С12049И/П (далі - договір поруки).

Предметом відповідно до п. 1 якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Стелс" (боржником) своїх зобов'язань за кредитними договорами від 09.02.2012 № 4С12049И, від 07.12.2012 № 4С12362И та від 26.11.2013 № 4С13766И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитних договорів.

У випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору (п. 4 Договору поруки).

Згідно з п. 5 договору у випадку невиконання боржником обов'язку п.1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання.

Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 договору (п. 6 договору).

За п. 8 договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Цей договір, відповідно до п. 11, набуває чинності з дати укладення, підписання та скріплення печатками сторін і діє три роки від дати його укладання.

За правовою природою договір № 4С12049И/П від 11.11.2016 є договором поруки, як один із видів забезпечення виконання зобов'язань.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України (надалі-ЦК України) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки порука є договірним зобов'язанням, стосовно якого передбачено обов'язкове дотримання письмової форми (ч. 1 ст. 547 ЦК України), моментом укладення такого договору є досягнення згоди з усіх істотних умов, внаслідок якого у сторін виникають взаємні права та обов'язки.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що між відповідачем-1 та відповідачем-2 були укладені кредитні договори від 09.02.2012 № 4С12049И, від 07.12.2012 № 4С12362И та від 26.11.2013 № 4С13766И. В забезпечення виконання даних кредитних договорів між відповідачем -1 та позивачем, як поручителем був укладений договір поруки № 4С12049И/П від 11.11.2016, відповідно до умов якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед банком відповідати по зобов'язанням боржника, які виникають з умов кредитних договорів, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитних договорів. Як вказує позивач, 15.11.2016 він виконав обов'язок боржника перед кредитором за кредитними договорами від 09.02.2012 № 4С12049И на суму 806 133 219,67 грн., від 07.12.2012 № 4С12362И на суму 202 194 048,85 грн. та від 26.11.2013 № 4С13766И на суму 99 653 444,51 грн., тобто виконав умови договору поруки у повному обсязі, у зв'язку з чим, на думку позивача, до нього перейшли всі права кредитора за кредитними договорами.

Як зазначає позивач, він звертався до відповідача-2 з листом від 26.07.2017 про зобов'язання виконати передбачені умовами кредитних договорів обов'язки з повернення кредиту, однак, будь-яких передбачених вимогою дій відповідачем-2 вчинено не було.

За таких обставин, позивач просить суд визнати право ТОВ "Фініті-компані" вимагати від ТОВ "Стелс" сплати суми боргу за кредитними договорами від 09.02.2012 № 4С12049И на суму 806 133 219,67 грн., від 07.12.2012 № 4С12362И на суму 202 194 048,85 грн. та від 26.11.2013 № 4С13766И на суму 99 653 444,51 грн. та визнати відсутнім у публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" права вимагати від товариства з обмеженою відповідальністю "Стелс" сплати суми боргу за кредитними договорами від 09.02.2012 № 4С12049И на суму 806 133 219,67 грн., від 07.12.2012 № 4С12362И на суму 202 194 048,85 грн. та від 26.11.2013 № 4С13766И на суму 99 653 444,51 грн.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою слід з'ясовувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Колегія суддів зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Однак, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Як вже зазначалось вище, відповідно до п. 8 договору договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Оскільки порука є договірним зобов'язанням, стосовно якого передбачено обов'язкове дотримання письмової форми (ч. 1 ст. 547 ЦК України), моментом укладення такого договору є досягнення згоди з усіх істотних умов, внаслідок якого у сторін виникають взаємні права та обов'язки.

Доказів того, що відповідачами не визнаються або оспорюються обставини щодо сплати позивачем на користь публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" коштів на суму 806 133 219,67 грн., 202 194 048,85 грн. та на суму 99 653 444,51 грн. в рахунок погашення заборгованості ТОВ "Стелс" за кредитними договорами № 4С12049И від 09.02.2012 № 4С12362И від 07.12.2012 № 4С13766И від 26.11.2013.

За таких обставин, оскільки ТОВ "Фініті-компані» належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України факту порушення або невизнання відповідачами його прав або охоронюваних законом інтересів не доведено, вимоги позивача визнання права ТОВ "Фініті-компані" вимагати від ТОВ "Стелс" сплати суми боргу за кредитними договорами від 09.02.2012 № 4С12049И на суму 806 133 219,67 грн., від 07.12.2012 № 4С12362И на суму 202 194 048,85 грн. та від 26.11.2013 № 4С13766И на суму 99 653 444,51 грн. та визнати відсутнім у публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" права вимагати від товариства з обмеженою відповідальністю "Стелс" сплати суми боргу за кредитними договорами від 09.02.2012 № 4С12049И на суму 806 133 219,67 грн., від 07.12.2012 № 4С12362И на суму 202 194 048,85 грн. та від 26.11.2013 № 4С13766И на суму 99 653 444,51 грн. є безпідставними та задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта, що зазначені в апеляційній скарзі стосовно порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення господарського суду міста Києва від 09.10.2017 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення немає, а тому апеляційна скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Фініті-Компані" та залишається без задоволення.

В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись, ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фініті-компані" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 09.10.2017 у справі № 910/14539/17 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Л.В. Чорна

Б.В. Отрюх