РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2017Справа №910/21597/17

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Слобожанський миловар»
доПублічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Південно-західна залізниця»
простягнення 177 420,41 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

позивача:Мосіюк О.В.;
відповідача:Пантелейчук О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Слобожанський миловар» (надалі - ТОВ «Слобожанський миловар») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Південно-західна залізниця» (надалі - ПАТ «Українська залізниця») про стягнення 177 420,41 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору поставки № ПЗ/НХ-17759/НЮ від 13.04.2017 позивач поставив товар, а відповідач належним чином грошове зобов'язання по оплаті поставленого товару не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 171 784,80 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 1 203,15 грн., інфляційних у розмірі 3 260,46 грн., та 3 % річних у розмірі 1 172,00 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.12.2017 порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 13.12.2017.

13.12.2017 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого заявник заперечує проти позовних вимог з огляду на відсутність у нього рахунків-фактур, на підставі яких останній мав оплачувати поставлений товар.

Представник позивача в судове засідання з'явилась, вимоги ухвали суду виконала, надала пояснення по суті спору, підтримала позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання з'явилась, надала пояснення по суті спору, заперечила проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.04.2017 між ТОВ «Слобожанський миловар» (постачальник) та ПАТ «Українська залізниця» (покупець) був укладений договір поставки № ПЗ/НХ-17759/НЮ (надалі - «Договір»), відповідно до умов п. 1.1 якого у відповідності з цим договором постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупцю певну продукцію, далі товар, відповідно до специфікації № 1, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей товар на умовах даного договору.

Згідно з п. 4.2 Договору покупець здійснює оплату поставленого товару, на підставі виставлених рахунків, протягом 10 банківських днів з дня отримання товару. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками видаткової накладної.

На виконання умов Договору, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 171 784,80 грн., що підтверджується видатковою накладною № 8424 від 25.07.2017 та актом звірки взаємних розрахунків, які підписані представниками сторін та скріплені їх печатками, а також не заперечується відповідачем.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по оплаті поставленого згідно Договору товару.

Договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару на заявлену суму 171 784,80 грн. з огляду на таке.

Видаткова накладна № 8424 від 25.07.2017 хоч і не підписана уповноваженим представником відповідача, проте в матеріалах справи є достатні докази на підтвердження здійснення поставки спірної партії товару на користь відповідача.

Відповдно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зокрема, товаро-транспортна накладна № 7137 від 25.07.2017, відповіднодо до якої здійнювалась поставка спірної партії товару, підписана відповідачем.

Також, акт звірки взаємних розрахунків, який міститься в матеріалах справи, підтверджує здійнення звірки та встановлення суми заборгованості відповідача за Договором.

При цьому, акт звірки взаємних розрахунків, хоча і не є доказом виникнення прав і обов'язків, може і має оцінюватись судами у випадку сумнівів щодо існування правовідносин та виконання зобов'язання.

Слід відзначити, що підписані сторонами видаткові накладні є первинними документами бухгалтерського обліку, належними та допустимими письмовими доказами, що підтверджують існування між сторонами спору зобов'язальних правовідносин, виконання позивачем зобов'язання з поставки товару, передбаченого Договором.

Підписавши акт звірки взаємних розрахунків без зауважень, відповідач вчинив дії, що підтверджують існування правовідносин та виконання зобов'язання за видатковими накладними.

Аналогічні висновки містяться у постанові Вищого господарського суду України у справі №920/1782/13 від 15.04.2014.

Більш того, в судовому засіданні представник відповідача підтвердив факт здійснення позивачем поставки спірної партії товару, а тому суд приймає ці докази як належні в розумінні ст.ст. 33, 34 Госпаодсрького процесуального кодексу України на підтвердження виконання позивачем своїх зобов'язань за Договором належним чином.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та умов п. 4.2 Договору, заборгованість відповідача перед позивачем становить 171 784,80 грн., а строк виконання грошового зобов'язання на момент подання позовної заяви настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує на те, що не маючи в наявності рахунку-фактури він був позбавлений обов'язку здійснити оплату товару, поставленого позивачем, а отже останнім не доведено моменту, з якого обчислюється строк оплати товару відповідно до п. 4.2 Договору.

Суд не погоджується з твердженням відповідача оскільки п. 4.2 Договору передбачає строк оплати товару протягом 10 банківських днів з дня отримання товару, а не з дня отримання відповідачем рахунку-фактури, тоді як днем отримання товару, відповідно до того ж п. 4.2 Договору, вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками видаткової накладної.

Як встановлено судом та підтверджено представником відповідача в судовому засіданні, поставка спірної партії товару була здійснена позивачем 26.07.2017.

При цьому, самі по собі рахунки-фактури не є первинними бухгалтерськими документами, які підтверджують здійснення господарської операції, а умови самого Договору (розділ 15) містять необхідні банківські реквізити позивача для сплати грошових коштів для належного виконання грошового зобов'язання відповідачем.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідачем належним чином не було доведено суду, що неотримання ним рахунку-фактури від позивача з моменту поставки товару (26.07.2017) унеможливило виконання ним своїх грошових зобов'язань протягом 4 місяців, тобто до моменту звернення позивача із даним позовом до суду.

Таким чином, суд вважає доведеним факт наявності у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача на підставі Договору за переданий товар у розмірі 171 784,80 грн. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги ТОВ «Слобожанський миловар» про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» заборгованості у розмірі 171 784,80 є правомірними та обґрунтованими.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 1 203,15 грн., інфляційних у розмірі 3 260,46 грн., та 3 % річних у розмірі 1 172,00 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання за Договором у період з 09.08.2017 по 31.10.2017.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 7.2.1 Договору у разі порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочки, включаючи день оплати.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписами ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, яка обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Крім того, пунктом 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Таким чином, приписами вказаних норм передбачено зобов'язання боржника сплатити пеню, 3 % річних та індекс інфляції, які нараховуються на несвоєчасно виконане грошове зобов'язання, починаючи з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане.

Судом встановлено, що грошове зобов'язання за Договором відповідач мав виконати протягом 10 банківських днів з 26.07.2017, тобто до 09.08.2017, а відтак прострочка виконання зобов'язання почалась з 10.08.2017.

Таким чином, штрафні санкції за 09.08.2017 позивачем нараховані неправомірно.

Здійснивши власний розрахунок, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 1 171,90 грн., пеню у розмірі 1 203,15 грн. та інфляційні у розмірі 3 260,46 грн.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на користь Підприємства заборгованості у розмірі 171 784,80 грн., пені у розмірі 1 203,15 грн., інфляційних у розмірі 3 260,46 грн., та 3 % річних у розмірі 1 171,90 грн. В іншій частині (3% річних у розмірі 0,1 грн.) необхідно відмовити з викладених обставин.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Слобожанський миловар» задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815) в особі філії «Південно-західна залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Слобожанський миловар» (62371, Харківська обл., Дергачівський район, село Подвірки, вул. Сумський Шлях, будинок 53; ідентифікаційний код 30357250) заборгованість у розмірі 171 784 (сто сімдесят одна тисяча сімсот вісімдесят чотири) грн. 80 коп., пеню у розмірі 1 203 (одна тисяча двісті три) грн. 15 коп., 3 % річних у розмірі 1 171 (одна тисяча сто сімдесят одна) грн. 90 коп., інфляційні у розмірі 3 260 (три тисячі двісті шістдесят) грн. 46 коп. та судовий збір у розмірі 2 661 (дві тисячі шістсот шістдесят одна) грн. 31 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 14.12.2017.

Суддя В.П. Босий