КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2017 р. Справа№ 910/10765/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Жук Г.А.

Пономаренка Є.Ю.

секретар судового засідання Борух А.С.

за участю представників:

від позивача: Каба Д.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: Киричук Р.П. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Чернігів ВТОРЧОРМЕТ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2017р.

у справі № 910/10765/17 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Чернігів ВТОРЧОРМЕТ"

до відповідача Публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК"

про визнання недійсним пункту договору,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Чернігів ВТОРЧОРМЕТ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК" про визнання недійсним третейської угоди у формі застереження, включеного сторонами до договору поруки № 3 від 25.05.2015р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2017р. у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з доводами та мотивами наведеними у рішенні суду, Публічне акціонерне товариство "Чернігів ВТОРЧОРМЕТ" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом усіх обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного господарського суду від 16.08.2017р. визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Кропивна Л.В. судді: Смірнова Л.Г., Жук Г.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.08.2017р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 13.09.2017р.

13.09.2017р. до Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ».

13.09.2017р. до Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив із запереченнями на апеляційну скаргу.

В судових засіданнях неодноразово оголошувалась перерва.

26.09.2017р. до Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив із запереченнями на апеляційну скаргу.

02.11.2017р. до Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 02.11.2017р., у зв'язку з перебуванням судді Смірнової Л.Г. у відпустці, змінено та сформовано новий склад колегії: головуючий суддя Кропивна Л.В., судді: Жук Г.А., Пономаренко Є.Ю.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення сторін, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 17.06.2011р. між Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "СБЕРБАНК") (далі - банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНТЕР-ГТВ" (позичальник) укладено договір №64-В/11/54КВ про відкриття кредитної лінії, відповідно до умов якого, банк відкриває відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті, надає позичальнику на умовах цього договору кредитні кошти в межах ліміту кредитної лінії, а позичальник зобов'язується використовувати кредит за цільовим призначенням, своєчасно та в повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, а також повернути наданий йому кредит у розмірах та у терміни, зазначені у договорі, і виконувати інші умови договору.

За умовами п. 1.2 договору ліміт кредитної лінії складає 33 000 000,00 доларів США. З 17.07.2014р. ліміт кредитної лінії зменшується щомісячно, кожного 17 числа календарного місяця на 1 375 000,00 доларів США.

Пунктом 1.4 договору передбачено, що останній день кредитної лінії є 16.06.2016р.

Зі змісту пункту 2.1 договору випливає, що належне виконання позичальником своїх зобов'язань по договору забезпечується іпотекою, заставою майнових прав вимоги грошової виручки по договорам Публічного акціонерного товариства "УКРВТОРЧОРМЕТ", порукою Публічного акціонерного товариства "УКРВТОРЧОРМЕТ".

Договір набуває чинності з дати його підписання банком та позичальником, скріплення печатками сторін і діє до повного виконання зобов'язань позичальника по договору (п. 11.3 договору).

Додатковим договором №2 від 25.05.2015р. внесено зміни до договору №64-В/11/54КВ від 17.06.2011р., згідно з якими належне виконання позичальником своїх зобов'язань по договору забезпечується іпотекою, заставою цінних паперів - акцій у кількості 65,46% в акціонерному капіталі Публічного акціонерного товариства "Чернігів ВТОРЧОРМЕТ", заставою корпоративних прав, заставою майнових прав вимоги грошової виручки по договору Товариства з обмеженою відповідальністю "Вторметал", заставою майнових прав вимоги грошової виручки по договорам Публічного акціонерного товариства "УКРВТОРЧОРМЕТ", порукою Публічного акціонерного товариства "УКРВТОРЧОРМЕТ", порукою Товариства з обмеженою відповідальністю "Вторметал", порукою Публічного акціонерного товариства "Чернігів ВТОРЧОРМЕТ" та порукою Товариства з обмеженою відповідальністю "Металінвест ЛТД".

25.05.2015р. між Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (кредитор) та Публічним акціонерним товариством "Чернігів ВТОРЧОРМЕТ" (поручитель) укладено договір поруки №3, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за невиконання боржником зобов'язань з повернення заставодержателю кредиту, наданого в доларах США, гривні в межах кредитної лінії, відкритої строком до 16.06.2016р. за основним договором з граничним лімітом кредитування в сумі 33 000 000,00 доларів США (з урахуванням індексу інфляції у разі прострочення повернення кредиту, наданого в межах ліміту кредитної лінії в національній валюті України) в строки, які зазначені в основному договорі, а у випадках передбачених законодавством України та/або основним договором та/або цим договором - достроково. В цьому договорі під граничним лімітом кредитування розуміється найбільша сума ліміту кредитної лінії, яка зазначається в основному договорі; зобов'язання в строки та в порядку, які передбачені в ст. 6 основного договору, а у випадках передбачених законодавством України та/або основним договором, та/або цим договором - до настання строків, зазначених в ст. 6 основного договору - сплатити кредитору проценти за користування кредитом основним договором; зобов'язання відшкодовувати документально підтверджені збитки, завдані кредитору невиконанням та/або неналежним виконанням зобов'язань по основному договору; зобов'язання сплатити кредитору штрафні санкції, неустойки (пені, штрафи) за невиконання та/або неналежне виконання зобов'язань по основному договору у строки та в розмірах, які зазначаються в основному договорі; зобов'язання сплатити кредитору будь-які інші платежі (якщо такі платежі передбачені умовами основного договору) в строки і в порядку, встановлені в основному договорі.

Згідно пункту 1 договору поруки №3 від 25.05.2015р. під основним договором розуміється договір про відкриття кредитної лінії №64-В/11/54КВ від 17.06.2011р., укладений між кредитором та ТОВ "ІНТЕР-ГТВ", з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом строку його дії, зокрема, з урахуванням змін до нього внесених додатковим договором №2 від 25.05.2015р.

Договір набирає чинності з моменту його укладення в письмовій формі і складає 4 роки (п. 6.3 договору).

При цьому, положеннями пунктом 6.8 договору поруки встановлено, що усі спори, розбіжності або вимоги, що виникають з договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання не укладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються договору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду від 15.03.2013р., видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.ua/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" зі списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://arbitrate.com.ua/. При цьому, сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовились, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" є остаточним і обов'язковим з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладання договору.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним третейське застереження, позивач зазначав, що така третейська угода укладена ним під впливом тяжких обставин, які полягали у вкрай скрутному фінансовому становищі поручителя (позивача) та боржника, і на вкрай невигідних для нього умовах, що були нав'язані позивачу банком внаслідок такого фінансового стану зобов'язаних сторін та полягали у зміні умов кредитування, наданні забезпечення виконання зобов'язання у формі фінансової поруки; позивач був позбавлений можливості звернутись до державного суду і від можливості вибору третейського судді.

На переконання позивача третейська угода у формі застереження суперечить вимогам чинного законодавства, адже передає на вирішення третейському суду непідвідомчий останньому спір, що виник у правовідносинах які мають публічно-правовий характер. При цьому позивач посилався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21.10.2015р. у справі № 6-831цс15.

Колегія суддів вважає доводи апелянта неспроможними з наступних мотивів.

За приписами частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 2 та ч. 2 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про третейські суди» закріплено право юридичних та/або фізичних осіб передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. При цьому, спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

У статті 6 Закону України "Про третейські суди" визначено підвідомчість справ третейським судам. Зокрема, визначено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: 1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів; 2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб; 3) справ, пов'язаних з державною таємницею; 4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів); 5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом; 6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство; 7) справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки; 8) справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення; 9) справ у спорах, що виникають з трудових відносин; 10) справ, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язаних із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цих товариств; 11) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України; 12) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України; 13) справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень; 14) справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Посилання позивача на правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015р. по цивільній справі № 6-831цс15, є недоречними, тому що у подальшому при розгляді справи про стягнення заборгованості по кредитному договору №6-1716цс15 Верховний суд України висловився більш визначено, зазначивши, що у відповідності до положень статті 6 закону "Про третейські суди" ці суди можуть розглядати будь-які спори, що виникають з цивільних та господарських правовідносин. Виняток становлять лише спори про захист прав споживачів.

За змістом статей 1, 2, 6 Закону України «Про третейські суди» підвідомчість справ, які можуть бути вирішені в рамках третейського судочинства, обмежена сферою приватного права. До сфери компетенції третейських судів входить вирішення спорів, що виникають між приватними особами з питань, які не торкаються публічно значимих відносин. Спір, що має публічно-правове значення, не підлягає вирішенню третейським судом. Норми законодавства щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні, зокрема і проведення грошових розрахунків валютними цінностями, мають публічну основу, переслідують публічний інтерес і спрямовані на досягнення результату, необхідного в публічних цілях для задоволення публічних потреб - забезпечення стабільності української грошової одиниці - гривні. Наявність в правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами.

Разом з тим, умовами спірного третейського застереження передбачено, що розгляду у третейському суді підлягають усі спори, розбіжності, або вимоги, що виникають саме з договору поруки чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються визнання його недійсним повністю або частково.

Таким чином, визначене спірним третейським застереженням коло спорів, розбіжностей, або вимог, які підлягають розгляду третейським судом, стосується виключно договору поруки та не суперечить обмеженням підвідомчості спорів третейським судам, встановленим ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 20.02.2017р. у справі № 910/15318/16.

Крім того, слід зазначити, що чинне законодавство України, як і ст.ст. 1, 5 і 6 Закону України «Про третейські суди», розмежовує поняття цивільних і господарських правовідносин.

Так, у ч. 2 ст. 9 ЦК України зазначено, що Законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Згідно з ч. 2 ст. 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Зі змісту абз. 2 п. 1.4 Положень про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 483 від 14.10.2004р. випливає, що використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) є використанням іноземної валюти на території України для виконання будь-яких зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються.

Порядок здійснення на території України розрахунків в іноземній валюті регулюється Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Зокрема згідно підпункту «г» пункту 4 статті 5 Декрету, у редакції Закону України від 12.08.2014р. № 1636-VII) передбачено використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України потребує індивідуальної ліцензії НБУ.

У постановах Верховного Суду України від 04.07.2011р. у справі № 3-62гс11 та від 26.12.2011р. у справі № 3-141гс11 зазначено, що положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Отже, відносини у сфері кредитування суб'єктів господарювання, в тому числі в іноземній валюті, серед іншого врегульовано нормами Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України та іншими актами законодавства. При цьому, чинним законодавством встановлений особливий порядок (ліцензування) використання іноземної валюти на території України, який не є забороненим.

Також слід врахувати, що згідно з приписами п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), тобто, норми Закону виводять із компетенції третейських судів спори, коли за своєю природою одна з сторін спору - споживач перебуває не в рівних умовах з сильною фінансовою структурою - банком, а тому потребує посиленого судового захисту споживача в державному суді.

Так, предмети позовів та суб'єктний склад у справі № 6-831цс15 та справі, що розглядаються не є тотожними, що не дає підстав вбачати подібність правовідносин, з яких виник спір у цих справах.

Крім того у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015р. у справі № 6-831цс14 не міститься вказівки на категорію спору, визначену п.п. 1-14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», якою мали б керуватися суди у інших справах при вирішенні питання про скасування рішення третейського суду.

При цьому, наявність в правовідношенні щодо проведення розрахунку за кредитним договором, наданого в іноземній валюті, концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори між юридичними особами до спорів суто публічного характеру, які не можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами.

Отже, як правильно зазначив місцевий господарський суд, правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015р. у справі № 6-831цс15 до спірних правовідносин в межах даної справи застосуванню не підлягають.

Щодо посилань апелянта на те, що фактично спірним третейським затвердженням усунуто можливість позивача на звернення до суду загальної юрисдикції, так і від можливості обрання третейського судді, колегія суддів враховує наступне.

Рішенням Конституційного суду України №1-рп/2008 від 10.01.2008р. у справі № 1-3/2008 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу "Третейське застереження" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських відносин може бути переданий його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків встановлених законом (статтею 17 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 12 Господарського процесуального кодексу України, статтею 6 Закону України "Про третейські суди"), оскільки гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України). Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

При цьому, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав (п. 4.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

За приписами ст. 14 Закону України "Про третейські суди" сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів. За домовленістю сторін вони можуть доручити третій особі (юридичній або фізичній) призначення чи обрання третейського суду чи суддів. Для призначення чи обрання третейських суддів у кожній справі необхідна їхня згода. У постійно діючих третейських судах призначення чи обрання третейських суддів здійснюється із затвердженого відповідно до статті 8 цього Закону списку третейських суддів, який за регламентом цього постійно діючого третейського суду може мати обов'язковий чи рекомендаційний характер.

Таким чином, зазначення у п. 6.8 договору поруки №3 від 25.05.2015р. того, що спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" зі списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://arbitrate.com.ua/, не суперечить вимогам чинного на момент укладання третейського застереження законодавства та не порушує прав та законних інтересів заявника.

Колегія суддів також вважає, що судом першої інстанції було правомірно відхилено твердження позивача про те, що спірна третейська угода у формі застереження укладена ним під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних для нього умовах, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що для визнання правочину недійсним за ст. 233 ЦК України необхідна обов'язкова наявність двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Верховним Судом України у своїй постанові від 06.04.2016 у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою для усунення або зменшення тяжких обставин, а також за умови, що друга сторона правочину скористалася наявністю таких обставин.

Як роз'яснено у п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013р., вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до п. 3.10 вказаної постанови, ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Обґрунтовуючи наявність таких обставин заявник посилався на те, що третейська угода була укладена під загрозою банкрутства одного з основних підприємств групи - боржника за кредитним договором №64-В/11/54КВ від 17.06.2011р., в яку також входить позивач.

Апелянт не врахував, що суб'єкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству. Крім того, у даному випадку скрутне фінансове становище боржника за кредитним договором №64-В/11/54КВ від 17.06.2011р. кінцевим бенефіциарним власником якого та акціонером позивача є одна і та ж юридична особа, ніяким чином не можуть вказувати на наявність при укладанні оспорюваного правочину тяжких обставин у розумінні ст. 233 Цивільного кодексу України.

Враховуючи наведене, позивачем не доведено існування тяжких обставин, з якими приписи ст. 233 ЦК України пов'язують недійсність правочину, оскільки не надано суду належних та допустимих в розумінні ст. ст. 33-34 ГПК України.

Зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи наведені положення законодавства, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для визнання недійсним пункту 6.8 договору поруки, тож позовні вимоги як необґрунтовані задоволенню не підлягають.

Клопотання позивача про необхідність залучення до участі у справі боржника ТОВ «Інтер-ГТВ» з яким банк уклав кредитний договір №64-В/11/54/КЛ від 17.06.2011р., задоволенню не підлягає, оскільки зобов'язання сторін є окремими та ґрунтуються на різних правовідносинах.

Відхиляючи твердження апелянта щодо обмеження права позивача та залишення судом першої інстанції без задоволення його клопотання про відкладення, колегія суддів враховує, що заявник був обізнаний з датою розгляду справи та не позбавлений можливості залучити іншого представника для участі у судовому засіданні.

Доводи скаржника правомірності висновків суду першої інстанції не спростовують, тож судова колегія не вбачає підстав для скасування прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт - без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покладається на апелянта.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Чернігів ВТОРЧОРМЕТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2017р. у справі № 910/10765/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2017р. у справі № 910/10765/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/10765/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді Г.А. Жук

Є.Ю. Пономаренко