КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2017 р. Справа№ 914/3369/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2

на рішення Господарського суду м. Києва від 28.09.2017

у справі № 914/3369/16 (суддя: Головатюк Л.Д.)

за позовом ОСОБА_2

до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича

про зобов'язання вчинити дії

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (надалі - ПАТ «Дельта Банк») Кадирова Владислава Володимировича (надалі - Уповноважена особа Фонду) та ОСОБА_4 про зобов'язання Уповноваженої особи Фонду включити ОСОБА_2 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами ПАТ «Дельта Банк» за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з належною їй сумою вкладу в розмірі 6 600,00 дол. США згідно з договором банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США №006-13514-270215 і подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про ОСОБА_2, як вкладника, якому необхідно здійснити виплату відшкодування за зазначеним договором банківського вкладу.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 19.04.2017 порушено провадження у справі №914/3369/16 за позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду про зобов'язання вчинити дії. Також даною ухвалою на підставі ст. 65 ГПК України виключено ОСОБА_4 з числа відповідачів.

До початку розгляду справи по суті позивачем було подано заяву в порядку ст. 22 ГПК України, згідно якої останній просив суд визнати дійсним договір № 006-13514-270215 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США, укладений 27.02.2015 між ОСОБА_2 і ПАТ «Дельта Банк»; визнати неправомірним і скасувати наказ № 813 від 16.09.2015 «Щодо заходів, пов'язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів) за вкладними операціями» в частині визнання нікчемним вказаного договору; зобов'язати Уповноважену особу Фонду включити ОСОБА_2 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами ПАТ «Дельта Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з належною їй сумою вкладу в розмірі 6600,00 дол. США згідно з договором № 006-13514-270215 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США від 27.02.2015 в сумі 6600,00 доларів США і подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про ОСОБА_2 як вкладника, якому необхідно здійснити виплату відшкодування за договором № 006-13514-270215 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США від 27.02.2015 в сумі 6600,00 доларів США.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 16.05.2017 справу №914/3369/16 на підставі ст.ст. 15, 17 Господарського процесуального кодексу України передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2017 у справі №914/3369/16 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_2 звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.10.2017 вищевказану апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 29.11.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.11.2017 у зв'язку з неявкою в судове засідання представників сторін, в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 14.12.2017.

У судове засідання сторони явку своїх уповноважених представників повторно не забезпечили, про причини неявки суд не повідомили, про день, місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

Судова колегія, враховуючи відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами та у відсутність уповноважених представників сторін.

14.12.2017 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 27.02.2015 між ОСОБА_2 (в тексті договору - вкладник) і ПАТ «Дельта Банк» (в тексті договору - банк) було укладено договір № 006-13514-270215 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США (далі - договір), відповідно до п. 1.2 якого сума вкладу складає 6 600,00 доларів США.

Згідно з п. 1.3 договору вклад залучається на строк із моменту зарахування вкладу на рахунок, вказаний в п. 1.6 цього договору, та по 29.03.2015 включно (надалі за текстом - строк залучення вкладу).

Пунктом 1.4 договору визначено, що процентна ставка на суму вкладу становить 5,5 процентів річних, з урахуванням умов, визначених в п. 1.4.1 та п. 1.11.2 цього договору (надалі за текстом - процентна ставка).

Відповідно до п. 1.6 договору банк відкриває вкладнику вкладний (депозитний) рахунок НОМЕР_2 (надалі за текстом - рахунок).

Вклад виплачується вкладнику за цим договором у разі закінчення строку залучення вкладу, або в інший термін дострокового припинення дії цього договору у випадках, передбачених цим договором та Правилами, шляхом зарахування на поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватись із використанням електронних платіжних засобів НОМЕР_2, відкритий на ім'я вкладника в установі банку (п. 1.10 договору).

Згідно з п. 2.2 договору останній укладено у двох примірниках українською мовою, які мають рівну юридичну силу, по одному для кожної зі сторін, набуває чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печаткою банку та внесення вкладником суми вкладу на рахунок та діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Факт надходження грошових коштів на депозитний рахунок у сумі 6 600,00 доларів США підтверджується платіжним дорученням № 46589920 від 27.02.2015 (а.с. 19, т. 2).

За твердженням позивача, у зв'язку з тим, що після закінчення строку дії договору вклад ОСОБА_2 не було повернуто, остання неодноразово зверталася до працівників банку з проханням виплатити належні їй грошові кошти.

Однак, листами від 15.06.2015 та 24.07.2015 тимчасовою адміністрацією банку було повідомлено позивача, що на час дії тимчасової адміністрації обмежено операції щодо виплат за відкритими на його ім'я рахунками (а.с. 42, 43, т. 1).

Як зазначає позивач, у липні 2015 року, довідавшись про те, що Уповноважена особа Фонду формує реєстр вкладників, яким будуть повертатись вклади за рахунок коштів Фонду через ПАТ «Укрексімбанк», а також про те, що ОСОБА_2 відсутня у відповідному реєстрі, позивач звернувся до Уповноваженої особи Фонду з заявою (претензією) про включення його до відповідного реєстру (а.с. 44, т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що 06.10.2015 позивачем було отримано Повідомлення про нікчемність правочину від 23.09.2015 за підписом представника ПАТ «Дельта Банк» Сичевської Ю.К. (а.с. 20, т. 2).

Вказаним листом позивача повідомлено про нікчемність укладеного між ним та банком договору № 006-13514-270215 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США на підставі п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, як під час розгляду справи місцевим господарським судом, так і в апеляційній скарзі, позивач наголошував на тому, що повідомлення про нікчемність укладеного між позивачем та банком договору є незаконним і безпідставним, а дії відповідача по невчиненню дій, спрямованих на відшкодування йому коштів за банківським вкладом - неправомірними.

За твердженням апелянта, відповідачем не надано доказів нікчемності договору, оскільки умови останнього є типовими та з них не вбачається, які саме пільги або переваги були надані позивачеві як кредитору банку.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначав, що вказаний договір було укладено в період дії постанови Національного банку України № 692/БТ від 30.10.2014 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії проблемних», у зв'язку з чим комісією з перевірки правочинів за вкладними операціями банку було здійснено перевірку даного договору та виявлено його нікчемність на підставі п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відмовляючи у задоволенні позову, виходячи з того, що ПАТ «Дельта Банк» було укладено депозитний договір з позивачем та проведено операцію за результатами якої збільшилася гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом, що є порушенням Постанови Національного банку України № 692/БТ від 30.10.2014, яка є обов'язковою до виконання, та діючого законодавства у сфері банківської діяльності, місцевий господарський суд дійшов висновку про правомірність визнання відповідачем вказаного договору нікчемним та відсутність правових підстав для включення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, а доводи скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

01.03.2015 на підставі постанови Правління Національного банку України №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» (а.с. 116-117, т. 1), виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», відповідно до якого з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича (а.с. 118, т. 1).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду №71 від 08.04.2015 тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк» запроваджено на шість місяців з 03.03.2015 по 02.09.2015 включно (а.с. 119, т. 1).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду №147 від 03.08.2015 строк здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» продовжено по 02.10.2015 включно (а.с. 120, т. 1).

Постановою Національного Банку України № 664 від 02.10.2015 відкликано банківську ліцензію та розпочато ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» (а.с. 121, т. 1).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 181 від 02.10.2015 розпочата процедура ліквідації ПАТ «Дельта Банк» з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно (а.с. 122, т. 1).

Отже, починаючи з 03.03.2015 ПАТ «Дельта Банк» здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі - Закон), який є спеціальним в умовах роботи неплатоспроможних банків та є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 37 Закону Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право: продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій; повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Як передбачено ч. 1 ст. 38 Закону уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку.

Відповідно до частини 2 статті 38 Закону протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Таким чином, статтею 38 Закону уповноваженій особі Фонду надано право перевіряти правочини (у тому числі договори), вчинені (укладені) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, однак, лише з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання наказу Уповноваженої особи Фонду від 29.05.2015 № 408 та рішення Виконавчої дирекції Фонду №174/15 від 27.07.2015, в ПAT «Дельта Банк» була створена Комісія з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями та проведена відповідна перевірка.

За результатами перевірки комісією виявлено наявність ознак нікчемності згідно зі ст. 38 Закону у ряді договорів банківського вкладу (депозиту), що були укладені між ПАТ «Дельта Банк» та фізичними особами - клієнтами банку.

Так, протоколом від 15.09.2015 засідання Комісії з перевірки правочинів (договорів) за вкладними операціями АТ «Дельта Банк», призначеної наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» № 408 від 29.05.2015 (надалі - Протокол), затверджено результати перевірки, якою було виявлено правочини (договори), що є нікчемними, зокрема, договір банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США № 006-13514-270215 від 27.02.2015, укладений з ОСОБА_2.

Відповідно до змісту вказаного Протоколу комісією встановлено, що дії певних фізичних осіб щодо перерахування з власних поточних рахунків коштів на вкладні (депозитні) рахунки інших фізичних осіб, відкриті в ПАТ «Дельта Банк», були зумовлені тим, що сума грошових коштів на рахунках клієнтів - ініціаторів операцій на момент здійснення операції перевищувала суму граничного розміру відшкодування грошових коштів Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (200 000,00 грн), і відповідно, з огляду на незадовільний стан платіжної дисципліни ПАТ «Дельта Банк», для таких клієнтів існували ризики щодо незадоволення кредиторських вимог в результаті ліквідації АТ «Дельта Банк» та реалізації його майна.

З огляду на це, вказані фізичні особи - платники ініціювали перерахування з власних поточних та вкладних рахунків на вклади (депозити) певної кількості інших фізичних осіб грошових коштів у розмірі, що є необхідним для подальшого відшкодування коштів Фондом ініціатору переказу та/або отримувачу переказу.

При цьому, клієнти - ініціатори перерахування коштів, враховуючи наявність на власних рахунках залишків коштів, були кредиторами банку за відповідними договорами банківських вкладів та/або договорами банківських рахунків.

З матеріалів справи вбачається, що фізичною особою ОСОБА_4 протягом одного дня було здійснено перерахування коштів зі свого рахунку на рахунки інших фізичних осіб в загальній сумі 363 697,87 грн, а саме, 6 500,00 доларів США (180 460,28 грн) на рахунок ОСОБА_6 та 6 600,00 доларів США (183 236,59 грн) на рахунок ОСОБА_2, що підтверджується реєстром операцій, які б могли спричинити збільшення гарантованої суми відшкодування коштів Фондом (а.с. 115, т. 1).

Як стверджував відповідач, вказані операції призвели до того, що власник великого вкладу, залучивши кошти в сумі, що не перевищує граничного розміру відшкодування коштів за вкладами на рахунок позивача, фактично розділив суму власного вкладу на частини з метою отримання відшкодування коштів за власним вкладом в сумі, що перевищує розмір граничного відшкодування.

Наслідком такого правочину є надання переваги вкладнику, розмір вкладу якого перевищує встановлений граничний розмір відшкодування, на отримання відповідного відшкодування замість отримання залишку вкладу понад граничний розмір відшкодування за рахунок реалізації майна банку в порядку черговості згідно ст. 52 Закону.

При цьому, зазначені операції із перерахування грошових коштів з поточних рахунків фізичних осіб на вкладні (депозитні) рахунки фізичних осіб, відкриті в банку, були здійснені в період дії Постанови Національного банку України № 692/БТ від 30.10.2014 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії проблемних», яка є обов'язковою до виконання.

Відповідно до зазначеної Постанови було прийнято рішення про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних на строк 180 днів та запроваджено обмеження в його діяльності, зокрема, заборонено проведення будь-яких операцій, за результатами яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом, крім договорів, укладених до набрання чинності Постановою, умовами яких передбачено поповнення вкладів фізичних осіб за рахунок відсотків.

Однак, незважаючи на встановлену заборону, ПАТ «Дельта Банк» було укладено депозитний договір з позивачем та проведено операцію, за результатами якої збільшилася гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом, що є порушенням Постанови Національного банку України № 692/БТ від 30.10.2014 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії проблемних» та діючого законодавства у сфері банківської діяльності.

Так, вже постановою Національного банку України №150 від 02.03.2015 ПАТ «Дельта Банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних, що підтверджує законність прийнятих обмежень відносно банку постановою № 692/БТ від 30.10.2014.

Отже, за таких умов, укладення між ПАТ «Дельта Банк» та фізичними особами договорів банківського вкладу, за якими здійснювалося зарахування коштів на вкладні рахунки від фізичних осіб, які є кредиторами банку, та які не могли розраховувати на відшкодування коштів за рахунок Фонду з огляду на перевищення залишків на рахунках граничної суми відшкодування, мало наслідком надання банком кредиторам - фізичним особам переваги перед іншими кредиторами. При цьому, така перевага полягала у можливості отримати відшкодування коштів за рахунок Фонду через третіх осіб.

Крім того, під час перевірки було встановлено, що кошти на рахунок, відкритий на ім'я позивача, надійшли внаслідок «розбивки» великого вкладу іншого клієнта з метою створення в майбутньому штучного зобов'язання Фонду на відшкодування грошових коштів за рахунок держави.

Відповідно до умов укладеного договору банківського вкладу (депозиту) № 006-13514-270215 від 27.02.2015 зарахування вкладу на рахунок здійснюється з власного поточного або вкладного (депозитного) рахунку вкладника, відкритого в банку, або готівкою через касу банку (п. 1.8 договору).

Пунктом 5.11. Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк» (далі - Правила), затверджених рішенням Ради директорів ПАТ «Дельта Банк» Протоколом № 14 від 20.03.2013 (з відповідними змінами), зарахування на вкладний (депозитний) рахунок грошових сум для вкладника від третьої особи не допускається.

При цьому, враховуючи пункт 2.2 договору, згідно з яким підписанням цього договору вкладник засвідчує, що він ознайомлений з Правилами та погоджується вважати їх обов'язковими для застосування до взаємовідносин, які виникли на підставі цього договору, колегія суддів дійшла висновку про обізнаність позивача з вимогами зазначених Правил, доступ до яких є публічним.

Згідно з п. 10.19 Інструкції «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої постановою Правління Національного банку України № 492 від 12.11.2003 (надалі - Інструкція), на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті фізичної особи-резидента зараховуються: готівкова валюта внесена/переказана власником рахунку; валюта, перерахована з власного поточного або власного вкладного (депозитного) рахунку в іноземній валюті; валюта від здійснення уповноваженим банком за дорученням власника рахунку операцій з обміну валюти відповідно до нормативно-правових актів Національного банку з питань торгівлі іноземною валютою та умов договору банківського вкладу; кошти, перераховані з поточного рахунку іншої фізичної особи, якщо це передбачено договором банківського вкладу; нараховані проценти (дохід в іншій формі) за вкладом (депозитом), якщо це передбачено договором.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, фактично грошові кошти у розмірі 6 600,00 доларів США на депозитний рахунок позивача, відкритий за договором банківського вкладу (депозиту) № 006-13514-270215 від 27.02.2015, вносилися третьою особою, а саме, шляхом перерахування (переказу коштів) згідно платіжного доручення від 27.02.2015 (а.с. 39, т. 1) з відкритого в банку поточного рахунку іншої фізичної особи - ОСОБА_4, що суперечить умовам договору, вимогам вищевказаних Правил, положенням Інструкції та свідчить про спрямованість мети банку на надання переваг окремим кредиторам.

Також слід зазначити, що згідно зі ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

У той же час, грошові кошти на депозитний рахунок позивача надходили всупереч умов договору, а тому такі грошові кошти не є вкладом у розумінні ст. 2 Закону.

Відповідно до пункту 7 частини 3 ст. 38 Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, у разі укладення банком правочинів (у тому числі договорів), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Як вбачається з вищевказаного Протоколу, з урахуванням зазначених обставин, Комісія дійшла висновку, що договори банківських вкладів (перелік яких наведено в Додатку № 1 до цього Протоколу), укладені між банком та фізичними особами, за якими здійснювалися перерахування коштів на вкладні рахунки з рахунків третіх осіб, у тому числі договір банківського вкладу (депозиту) № 006-13514-270215 від 27.02.2015, є нікчемними з підстав, визначених пунктом 7 частини 3 статті 38 Закону.

У зв'язку з зазначеним, 16.09.2015 Уповноваженою особою Фонду було підписано наказ Тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» № 813 «Щодо заходів, пов'язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів) за вкладними операціями», відповідно до якого вирішено застосувати наслідки нікчемності договорів банківського вкладу (депозиту), що є нікчемними з підстав, визначених п. 7 ч. 3 статті 38 Закону, та перелік яких наведено в Додатку № 1 до цього Наказу, зокрема, договору банківського вкладу (депозиту) № 006-13514-270215 від 27.02.2015 (а.с. 111-112, т. 1).

Таким чином, як зазначив відповідач та підтверджується довідкою про наявність рахунків в ПАТ «Дельта Банк», виданою ОСОБА_2 (а.с. 41, т. 1), грошові кошти на рахунках позивача відсутні.

Частиною 2 статті 37 Закону визначено, що уповноважена особа Фонду має право, зокрема, повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині 2 статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів та звертатися до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінальною правопорушення в разі виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банк; або інших осіб стосовно банку.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 38 Закону протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Пунктом 7 частини 3 статті 38 Закону передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними у зв'язку з тим, що банк уклав правочини тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Згідно з частиною 4 статті 38 Закону уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Отже, з огляду на наведені норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноваженій особі Фонду для визнання правочинів нікчемними не потрібно вчиняти будь-яких дій. Правочин є нікчемним сам по собі, а не через те, що його необхідно визнавати таким. Уповноважена особа не визнає правочин нікчемним, а лише виявляє або забезпечує таке виявлення та фіксує даний факт.

Так, частиною 1 статті 204 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435- IV передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно частин 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Отже, чинне законодавство України виділяє два самостійні види підстав нікчемності правочину, а саме, з підстав, визначених статтею 228 Цивільного кодексу України, наслідки нікчемності якого застосовуються судом, та з підстав, визначених частиною 3 статті 38 Закону, визначення якого нікчемним може бути здійснено суб'єктом владних повноважень шляхом повідомлення сторін правочину у межах процедури тимчасової адміністрації та ліквідації банку. Під час процедури перевірки та виявлення правочинів, що є нікчемними, уповноважена особа Фонду має діяти в межах процедури, визначеної Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Як вбачається з матеріалів справи, на адресу ОСОБА_2 листом вих. №8821/2947 від 23.09.2015 було направлено повідомлення про нікчемність правочину (а.с. 20, т. 1), яке було отримано позивачем 06.10.2015, що останнім не заперечується.

При цьому, доводи позивача про те, що таке повідомлення було підписано представником ПАТ «Дельта Банк» Сичевською Ю.К., а не Уповноваженою особою Фонду, колегією суддів відхиляються, враховуючи, що зі змісту вказаного повідомлення вбачається, що воно направлялось саме від імені Фонду на виконання вимог п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону, підписане уповноваженим представником за довіреністю, підпис якого скріплений печаткою ПАТ «Дельта Банк».

Також колегією суддів відхиляються посилання апелянта на наявність між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відносин позики, з огляду на те, що наявна в матеріалах справи розписка складена зацікавленою особою, а тому не може бути належним доказом, що підтверджує здійснення переказу грошових коштів на рахунок позивача саме з метою погашення боргу за позикою.

Структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків визначено в Законі України «Про банки і банківську діяльність» № 2121-III від 07.12.2000 зі змінами і доповненнями.

Відповідно до частини 1 статті 57 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклади фізичних осіб банків гарантуються в порядку і розмірах, передбачених законодавством України.

Статтею 5 цього Закону передбачено, що держава не відповідає за зобов'язаннями банків, а банки не відповідають за зобов'язаннями держави, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно зі статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства, а учасники банку відповідають за зобов'язаннями банку згідно із законами України та статутом банку.

Поряд з цим, з метою захисту прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків в Україні функціонує система гарантування вкладів фізичних осіб.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Частиною 1 статті 3 Закону встановлено, що Фонд є установою, яка виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 2 Закону системою гарантування вкладів фізичних осіб є сукупність відносин, що регулюються цим Законом, суб'єктами яких є Фонд, Кабінет Міністрів України, Національний банк України, банки та вкладники. Метою запровадження такої системи, згідно Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Водночас, особа яка вступає в комерційні відносини з конкретним банком, залучаючи власні кошти на депозит в банку, свідомо несе ризик неповернення вказаних коштів у випадку визнання банку неплатоспроможним та неможливістю виконання банком своїх зобов'язань. Держава в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснює співпрацю з банками та гарантує повернення вкладникам банку повернення їх вкладів лише в межах визначеної суми. Проблемний банк не може повністю перекладати власні зобов'язання перед вкладниками на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, зокрема й шляхом внесення коригувань до структури банківського балансу шляхом збільшення чи зменшення зобов'язань банку перед окремими особами. Такі дії банку суперечать вимогам Закону та призводять до неправомірних відрахувань з Фонду, що є неприпустимим.

Колегією суддів також враховано, що згідно з п. 2.1. договору банківського вкладу (депозиту) № 006-13514-270215 від 27.02.2015 сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами, скріплення печаткою банку та внесення вкладником суми вкладу.

Разом з тим, враховуючи, що вкладником за договором, тобто позивачем сума вкладу внесена не була, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що договір банківського вкладу (депозиту) № 006-13514-270215 від 27.02.2015 не набув чинності, а тому відсутні будь-які правові підстави для включення ОСОБА_2 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами.

Отже, вимоги позивача про зобов'язання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича включити ОСОБА_2 (індивідуальний податковий номер НОМЕР_1) до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами ПАТ «Дельта Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є необґрунтованими та безпідставними.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що до початку розгляду справи по суті позивачем було подано заяву в порядку ст.22 ГПК України, згідно якої позивачем було уточнено позовні вимоги, а саме, додатково заявлено вимоги про визнання дійсним договору № 006-13514-270215 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США, укладеного 27.02.2015 між ОСОБА_2 і ПАТ «Дельта Банк» та визнання неправомірним і скасування наказу № 813 від 16.09.2015 «Щодо заходів, пов'язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів) за вкладними операціями» в частині визнання нікчемним вказаного договору (а.с. 99, т. 1).

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення у справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до роз'яснень п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (надалі - Постанова), ГПК, зокрема, статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

При цьому, в пункті 3.10 Постанови роз'яснено, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. При цьому, збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

З огляду на викладене, судом першої інстанції правомірно не прийнято до розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог, яка фактично є поданням іншого позову. При цьому, не відображення в процесуальних документах підстав неприйняття вказаної заяви не призвело до прийняття судом неправильного рішення, а відтак, не є підставою для його скасування з процесуальних підстав.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються судом письмовими та речовими доказами, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, враховуючи відсутність підстав для включення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 28.09.2017 у справі №914/3369/16 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_2 - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2017 у справі №914/3369/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2017 у справі №914/3369/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №914/3369/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук