КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" грудня 2017 р. Справа№ 910/9291/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Чорної Л.В.

Разіної Т.І.

при секретарі судового засідання - Пугачовій А.С.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 19.12.2017 у справі №910/9291/17 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2017, повний текст якого складено 23.10.2017

у справі №910/9291/17 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімсен"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2

про визнання недійсним договору.

В С Т А Н О В И В :

В червні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімсен" (далі-відповідач) про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення антресолі №283 загальною площею 136,8 кв.м. в літ. "Ч-З", що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (дев'ятнадцять), реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, укладений 06.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тімсен", посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В., реєстровий № 17.

Позов мотивований тим, що оспорюваний правочин в силу ст.234 Цивільного кодексу України є фіктивним, тобто таким, який вчинено без наміру створення правових наслідків, яким ним обумовлювались, зокрема відповідач ухилився від здійснення оплати за договором, а позивач (в особі колишнього керівника) мав намір уникнути звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитом, і обидві сторони діяли з умислом, що згідно з ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 у справі №910/9291/17 позов задоволено повністю.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення антресолі № 283 загальною площею 136,8 кв.м. в літ. "Ч-З", що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (дев'ятнадцять), реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, укладений 06.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" (вул. Луначарського, 4, м. Київ, 02002, код 24288388) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тімсен" (вул. Луначарського, 4, м. Київ, 02002, код 30965566), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В., реєстровий № 17.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімсен" (вул. Луначарського, 4, м. Київ, 02002, код 30965566) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" (вул. Луначарського, 4, м. Київ, 02002, код 24288388) 1600 (одну тисячу шістсот) грн. судового збору.

Суд першої інстанції задовольняючи позовну заяву виходив з того, що оспорюваний договір за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та 5 ст.203 Цивільного кодексу України, що за правилами ст.ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 Цивільного кодексу України.

Не погодившись із прийнятим рішенням суду першої інстанції від 04.09.2017, третя особа звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги третя особа посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; на невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

19.12.2017 через канцелярію суду представником позивача подано письмові пояснення, в яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач не скористалися своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надав суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, відповідач наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання не з'явився, своїх повноважних представників не направив, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю останнього.

У відповідності до п.9 п.1 Перехідних положень ГПК України справи у судах апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.01.2015 між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою Аліною Володимирівною, реєстровий № 17 (далі - Договір), відповідно до умов якого продавець передає у власність покупця нежитлове приміщення антресолі №283 (двісті вісімдесят три) загальною площею 136,8 кв.м. в літ. "Ч-З", що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (дев'ятнадцять), а покупець набуває у власність та зобов'язується сплатити оговорену грошову суму; відчужуване нежитлове приміщення належить продавцю на праві приватної власності, продаж нежитлових приміщень вчиняється за загальною ціною 63449,83 грн., у т.ч. ПДВ 20%, які покупець зобов'язується сплатити на розрахунковий рахунок продавця за згодою сторін до 06.06.2015.

Від продавця Договір підписав директор ОСОБА_5, який діяв згідно з статутом (нова редакція), зареєстрованим виконавчим комітетом Харківської міської ради 22.10.2007, реєстраційний номер 5021588, зі змінами № 2 зареєстрованими Реєстраційною службою ГУЮ у м. Києві 22.12.2014 за № 2011880, та протоколу № 1/11 від 04.11.2013, а від імені покупця - директор ОСОБА_6, який діє згідно зі статутом (нова редакція), зареєстрованого Реєстраційною службою ГУЮ у м. Києві, реєстраційний номер 9019480, та протоколу № 2/05 від 28.05.2014.

Згідно з витягом за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 82916096 від 06.01.2015, на момент укладення оспорюваного правочину обтяжень стосовно нерухомого майна, яке є предметом оспорюваного правочину - не було, як не було і публічного обтяження з податкової застави, про що свідчить витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави № 46029666 від 06.01.2015

У відповідності до протоколу загальних зборів учасників ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" № 02/12 від 26.12.2014, єдиним учасником ТОВ "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш", якому належить 100% в статутному капіталі позивача, прийнято рішення про продаж належного товариству нерухомого майна (нежитлового приміщення антресолі № 283 (двісті вісімдесят три) загальною площею 136,8 кв.м. в літ. "Ч-З", що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (дев'ятнадцять) та уповноважено директора товариства на укладення та підписання відповідного договору.

Згідно з протоколом загальних зборів учасників ТОВ "Тімсен" № 1/12 від 26.12.2014, єдиним учасником ТОВ "Тімсен" ОСОБА_7, якому належить 100% в статутному капіталі відповідача, прийнято рішення про придбання належного ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" нерухомого майна (нежитлового приміщення антресолі № 283 (двісті вісімдесят три) загальною площею 136,8 кв.м. в літ. "Ч-З", що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (дев'ятнадцять) та уповноважено директора товариства на укладення та підписання відповідного договору.

В подальшому, між відповідачем, як продавцем, та третьою особою, як покупцем, був укладений договір купівлі - продажу нерухомого майна від 23.02.2016, за яким продавець продав, а покупець придбав нежитлове приміщення антресолі № 283 (двісті вісімдесят три) загальною площею 136,8 кв.м. в літ. "Ч-З", що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (дев'ятнадцять).

Як зазначав позивач у позові, в подальшому, між третьою особою, як позичальником, та ОСОБА_5 (який на даний час помер), як позикодавцем, укладено договір позики від 25.03.2016, в рахунок забезпечення виконання зобов'язання за яким щодо повернення позики у розмірі 2393824,20 грн., між сторонами було укладено договір іпотеки від 07.04.2016, за яким третя особа передала в іпотеку ОСОБА_5 нерухоме майно: нежитлове приміщення антресолі № 283 (двісті вісімдесят три) загальною площею 136,8 кв.м. в літ. "Ч-З", що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (дев'ятнадцять).

В свою чергу, позивач у позові та письмових поясненнях наголошує на тому, що ним у 2014 році було отримано позов від банку про стягнення грошових коштів в сумі 42 450 362,92 грн та 7 729 458,42 дол. США, за яким у січні 2015 було порушено провадження Господарським судом Харківської області у справі №922/254/15, що і зумовило укладення оспорюваного правочину з метою уникнення звернення стягнення на майно.

Як свідчать матеріали справи, рішенням Господарського суду Харківської області від 11.01.2016 у справі №922/254/15 позов банку до позивача та заставодававців і іпотекодавців задоволено повністю, присуджено до стягнення солідарно 4 185 927,38 грн та 7 433 746,77 дол. США заборгованості, і вказане рішення набрало законної сили.

Крім того, позивач вказував на те, що кошти за відчужену нерухомість відповідачем не було сплачено, а також не було сплачено і позивачем сформоване податкове зобов'язання зі сплати ПДВ в сумі 1 407 343,00 грн, яке виникло внаслідок відчуження належного позивачу нерухомого майна, і з якого погашено лише 571 126,28 грн. Внаслідок несплати податкового боргу ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві складено акт опису майна від 28.04.2015 на підставі рішення заступника начальника ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 22.05.2014 № 2693-25 про опис майна у податкову заставу, і саме тому укладення договору купівлі - продажу було направлено на уникнення звернення стягнення в податкову заставу належного позивачу нерухомого майна.

Додатково позивач вказує на те, що директор позивача ОСОБА_5 на момент укладення оспорюваного правочину був і директором єдиного учасника позивача - ТОВ "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш", учасником якого є ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Енергомаш-Проект", у статутному капіталі якого частка ОСОБА_5 складала 50%.

Також, як встановлено судовою колегією, відповідачем станом на момент вирішення спору, оплату за придбане нерухоме майно за договором купівлі - продажу від 06.01.2015 на користь позивача не здійснено.

Учасниками процесу належних та допустимих доказів протилежного в розумінні вимог ст.ст.76, 77 ГПК України суду не надано.

Крім того, на даний час на майно (зокрема, і на відчужене за оспорюваним договором купівлі - продажу) накладено арешт ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11.05.2017 в рамках кримінального провадження № 0002023 від 03.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 388, ч. 1 ст. 188-1, ч. 1 ст. 172, ч. 1 та ч. 5 ст. 191 та ч. 4 ст. 190 КК України, яке перебуває в провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України. До того ж, ухвалою Комітернівського районного суду міста Харкова від 13.10.2015 у справі № 641/10283/15к також було накладено арешт на майно (зокрема, і на відчужене за оспорюваним договором купівлі - продажу) в рамках кримінального провадження № № 0002023 від 03.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 357 ч. 1, 188-1 ч. 1, 172 ч. 1, 191 ч. 1, ст. 190 ч. 4 КК України. Кримінальне провадження порушено зокрема за фактами вчинення відносно ТОВ "Тімсен", ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" і ТОВ "Завод енергетичного машинобудування" кримінальних правопорушень, передбачених наведеними статтями, зокрема щодо розтрати майна товариства, захоплення приміщень, заволодіння злочинним шляхом майном підприємств, а досудовим розслідуванням встановлено, що існують достатні підстави вважати, що нерухоме майно (зокрема і те, що є предметом оспорюваного у даній справі правочину) є предметом вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом.

У відповідності до ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з ч.2 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Статтею 234 Цивільного кодексу України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Аналогічна правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 по справі №6-197цс14.

Тобто, для дослідження фіктивності правочину необхідно встановити обставини щодо відсутності наміру в усіх учасників правочину створити правові наслідки та наявності умислу сторін такого правочину, що може полягати в т.ч. в настанні несприятливих наслідків для третіх осіб.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Стаття 655 Цивільного кодексу України визначає договір купівлі-продажу, згідно з яким це договір, за яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Тобто, обов'язок щодо оплати за придбане майно законодавцем повністю покладається на покупця.

За загальним правилом (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (частина третя статті 692 Цивільного кодексу України), або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 Цивільного кодексу України.

Згідно із ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки.

Враховуючи вищенаведене, судовою колегією встановлено і не заперечувалось позивачем, що останній в особі колишнього керівника, відчужуючи на користь відповідача за оспорюваним договором купівлі - продажу належне ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" нерухоме майно (нежитлове приміщення антресолі № 283 (двісті вісімдесят три) загальною площею 136,8 кв.м. в літ. "Ч-З", що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (дев'ятнадцять), був обізнаний про наявність судового спору стосовно стягнення з нього (як боржника за кредитним договором) заборгованості в сумі 42450362,92 грн. та 7729458,42 дол. США (з яких в подальшому присуджено до солідарного стягнення рішенням 4185927,38 грн. та 7433746,77 дол. США), а отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Докази здійснення відповідачем оплати за придбане нерухоме майно за Договором на користь позивача в матеріалах справи відсутні, і протягом 2015-2017 років позивач не вчиняв жодних дій на стягнення вартості відчуженої нерухомості, що в сукупності свідчить про свідомий намір сторін щодо невиконання зобов'язань по такому Договору, а також про намір сторін приховати справжні наміри учасників правочину, зокрема щодо уникнення звернення стягнення на нерухоме майно, і що свідчить про те, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що за змістом п. 4.1 Договору передача нерухомого майна продавцем у користування покупця та прийняття покупцем відбувається шляхом підписання акту прийому-передачі нежитлового приміщення. В той же час, жодних належних та допустимих доказів в розумінні приписів ст.ст.76, 77 ГПК України на підтвердження факту складання акту прийому-передачі спірного майна в порядку п.4.1 Договору учасниками процесу суду не надано.

Судова колегія приймає як належний і допустимий доказ в обґрунтування фіктивності оспорюваного правочину наявність кримінального провадження № 0002023 від 03.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 388, ч. 1 ст. 188-1, ч. 1 ст. 172, ч. 1 та ч. 5 ст. 191 та ч. 4 ст. 190 КК України, яке перебуває в провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України, яке порушено зокрема за фактами вчинення відносно ТОВ "Тімсен", ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш", і ТОВ "Завод енергетичного машинобудування" кримінальних правопорушень, передбачених наведеними статтями, зокрема щодо розтрати майна товариства, захоплення приміщень, заволодіння злочинним шляхом майном підприємств, а досудовим розслідуванням встановлено, що існують достатні підстави вважати, що нерухоме майно (зокрема і те, що є предметом оспорюваного у даній справі правочину) є предметом вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом.

Також, судова колегія звертає увагу на те, що директор позивача ОСОБА_5 на момент укладення оспорюваного правочину був і директором єдиного учасника позивача - ТОВ "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш", учасником якого є ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Енергомаш-Проект", у статутному капіталі якого частка ОСОБА_5 складала 50%.

Зазначений факт було встановлено Київським апеляційним господарським судом при розгляді справи №910/4088/17 між тими ж особами та викладено в своїй постанові від 07.08.2017, яка набрала законної сили, що в силу ч.5 ст.75 ГПК України не доказується при розгляді даної справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На підставі викладеного, наведені обставини в сукупності свідчать про умисел обох сторін оспорюваного правочину (і продавця, в особі колишнього керівника, і відповідача, як покупця) приховати справжні наміри учасників правочину, який полягав в уникненні звернення стягнення на майно в процесі виконання судового рішення про стягнення заборгованості та виведення нерухомості з власності позивача.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладення між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, оспорюваного договору купівлі-продажу від 06.01.2015, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням ч.1,5 ст.203 Цивільного кодексу України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене вище, враховуючи, що вимоги позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06.01.2015 з підстав його фіктивності є обґрунтованими, суд першої інстанції правомірно задовольнив позов в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, учасниками процесу не надано.

Доводи третьої особи (апелянта) з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Інші доводи, наведені третьою особою в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи. Також, відсутні підстави для скасування чи зміні оскаржуваного рішення суду в розумінні ст.277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційні скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 267-270, 273, 275, 276, 281-285 та розділом ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 у справі №910/9291/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 у справі №910/9291/17 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/9291/17.

Повний текс судового рішення складено 21.12.2017

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Л.В. Чорна

Т.І. Разіна