РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2017 Справа №910/15764/17
За позовом Публічного акціонерного товариства "Квазар"

До Товариства з обмеженою відповідальністю "Піллар"

про стягнення 122 289,30 грн.

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача: Миронюк В.П. - по дов. №157/А від 07.06.2017р.

від відповідача: Жихарева О.В. - по дов. №б/н від 06.12.2016р.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Квазар" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Піллар" про стягнення 114 357 ,54 грн., з яких: пеня в сумі 59 990,11 грн., інфляційні нарахування в сумі 140 793,25 грн. та три проценти річних в сумі 13 574,18грн.

Позовні вимоги вмотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №1а від 28.07.1995 про виконання робіт та надання послуг (із змінами) в частині своєчасної оплати наданих позивачем у строкове платне користування об'єктів оренди, внаслідок чого позивачем нараховано пеня, проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 порушено провадження у справі №910/15764/17, розгляд справи призначено на 30.10.2017.

26.10.2017 позивач через відділ діловодства суду подав документи для долучення до матеріалів справи.

Судове засідання, призначене на 30.10.2017, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Трофименко Т.Ю. на лікарняному.

Оскільки, 06.11.2017 суддя Трофименко Т.Ю. вийшла з лікарняного, розгляд справи № 910/15764/17 було призначено до розгляду на 15.11.2017р. до розгляду.

В судових засідання 15.11.2017р., 06.12.2017р., 11.12.2017р. оголошувались переви відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязів із підстав викладених позові.

06.12.2017 у судовому засіданні представником відповідача подано суду відзив на позов, в якому останній проти позову заперечував та просив суд залишити позов без задоволення. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначив, що спірним договором не передбачено право позивача нараховувати штрафні санкції на заборгованість по оплаті за енергоносії та включати відповідні суми у розрахунок заборгованості позивач не має жодних підстав.

У судовому засіданні 13.12.2107р. відповідно до ст.. 85 Господарського процесуального процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частини 1, пункту 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 28 липня 1995 року між Відкритим акціонерним товариством "Квазар", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Квазар", (виконавець за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Піллар Лтд", правонаступником якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Піллар", (замовник за договором, відповідач у справі) укладено Договір про виконання робіт та надання послуг №1а (далі - Договір), згідно п. 1.1 якого виконавець передає в орендне користування приміщення - цілісний майновий комплекс загальною площею 980,2 кв. м. (Додаток №1 до Договору), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, для організації ділянки по виробництву монокристалічного кремнію. Крім того, виконавець безперебійно забезпечує замовника усіма видами енергоносіїв, передає в оренду обладнання та приймає під охорону об'єкти замовника.

Розділами 1-6 Договору сторонами узгоджено предмет договору, обов'язки, права та відповідальність сторін, розрахунки та за договором тощо.

Строк дії Договору встановлено з 15.07.1995 по 31.12.2005. По закінченню терміну дії Договору, він може бути продовжений або поновлений за обопільною згодою сторін (п. 1.7. Договору).

Окрім того, Додатком №1 до Договору сторони узгодили умови оренди приміщення, Додатком № 2 - енергопостачання та зв'язок, Додатком № 3 - охорону, пропускний режим та заходи із забезпечення протипожежної безпеки на об'єкті.

В подальшому сторонами вносились зміни до Договору шляхом укладання додаткових угод № 209/511 від 01.03.2016, №210/511 від 01.03.2016 та №78/511 від 03,05. 2017р. до цього Договору.

Вказані Договір та Додаткові угоди до нього підписано представниками замовника та виконавця, а також скріплено печатками обох підприємств.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 Цивільного кодексу України.

За умовами п.1.2 Договору зазначені в п.1.1 об'єкти виконавець передає замовнику для організації дільниці з виробництва монокристалічного кремнію.

При цьому суд зазначає, що за приписами ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України, якою закріплено принцип свободи договору, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Проаналізувавши умови Договору суд приходить до висновку про погодження його сторонами усіх істотних для договору оренди умов, в тому числі щодо об'єкту оренди, його вартості, розміру орендної плати, порядок передачі та повернення майна, відповідальність сторін та строк дії договору тощо, а також забезпечення орендованого майна енергопостачанням та зв'язком, надання послуг охорони, забезпечення пропускного режиму, послуг з утримання майна та відповідну їх оплату тощо, що підтверджується також матеріалами справи та представником позивача в судовому засіданні.

Будь-які заперечення щодо порядку укладення Договору та Додаткових угод до нього та змісту останніх з боку сторін відсутні.

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Згідно п.1.1. Додатку № 1 до Договору у відповідності до статуту ТОВ "Квазар" виконавець передає, а замовник - ТОВ "Піллар" приймає в орендне користування приміщення загальною площею 980,0 кв.м згідно інвентаризаційної відомості обліку площ, що є невід'ємною частиною даного Додатку

При цьому факт виконання позивачем своїх зобов'язань за Договором в частині передачі нерухомого майна в користування відповідачеві в повному обсязі, та, відповідно, прийняття останнім вказаного приміщення в оренду без будь - яких зауважень, який сторони засвідчили підписанням додатку № 1 до Договору, сторонами не заперечувався.

Суд зазначає, що за приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

За змістом ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 2 статті 795 Цивільного кодексу України визначено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

В свою чергу суд констатує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів укладення сторонами додаткових угод про зміну умов Договору, зокрема, в частині дострокового припинення дії Договору та, як наслідок, складення відповідного акту приймання-передачі орендованого майна з оренди. Отже, зазначені обставини свідчать про пролонгацію Договору, що сторонами також не заперечувалось.

Статтею 762 Цивільного кодексу України та статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках,

Вказаним приписам законодавства кореспондує визначений умовами п. 3.1 Додатку № 1 до Договору обов'язок замовника оплачувати виконавцю щомісячну орендну плату згідно розрахунку відповідно до інвентаризаційної відомості.

Окрім того згідно п.2.5 Додатку № 2 до Додаткової угоди 208/511 від 05.08.2011 замовник зобов'язується оплачувати використані енергоносії, а також вносити всі інші види платежів за разрахунковий період у відповідності до діючого індексу цін та умов, обумовлених в розділі 3 даного додатку.

Згідно інвентаризаційних відомостей обліку площ (Додаток № 1 до Додаткової угоди 209/511 від 01.03.2016р. та Додаток № 1 до Додаткової угоди" № 210/511 від 01.03.2016р.) замовник повинен був сплачувати за оренду приміщень 739 957,86 грн. (в т.ч. ПДВ).

З 03 травня 2017 року відповідно до інвентаризаційних відомостей обліку площ (Додаток № 1 до Додаткової угоди № 210/511 від 01.03.2016р. та Додаток № 1-6 до Додаткової угоди № 78/511 від 03.05.2017р.) замовник повинен сплачувати за оренду приміщень 743 028,06 грн. (в т.ч. ПДВ).

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не заперечувалось, на виконання умов Договору та Додаткових угод до нього позивачем надано в оренду відповідачеві майно (надання у строкове платне користування нежитлове приміщення), а також послуги із забезпечення орендованого майна енергоносіями та утримання майна за перод з липня 2016 року по липень 2017р. на загальну суму 9 762 402,79 грн., що підтверджується відповідними підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленими печатками обох підприємств актами виконаних робіт та наданих послуг.

Заперечення щодо факту отримання наданих позивачем послуг за вказаними актами у матеріалах справи відсутні.

Згідно пунктів 4.1, 4.3. Договору замовник зобов'язаний перерахувати на розрахунковий рахунок виконавця щомісячну плату у розмірах, встановлених Додатками №№1-5 до Договору. Плату за послуги, що надаються виконавцем, замовник зобов'язаний перераховувати на розрахунковий рахунок виконавця до 15 числа поточного місяця за попередній місяць відповідно до двостороннього акту - здачі наданих послуг та виконаних робіт (додаткова угода №43/511 від 26.02.1996р. до договору про виконання робіт та надання послуг від 28.07.1995р.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

При розгляді справи судовм встановлено, що сплата відповідачем належних платежів за оренду нежитлового приміщення та комунальних послуг здійснена із простроченням строку, обумовленого Договором та додатковими угодами до нього, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями банківських виписок по рахунку.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 4.5. Договору із змінами та доповненнями до нього сторонами визначено, що за несвоєчасну оплату оренди замовник сплачує пеню в розмірі: 0% - за перший тиждень прострочки, а з восьмого дня - 0,2% від суми заборгованості за кожний день прострочки на протязі 90 днів.

Крім того, суд зазначає, що згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як визначено пунктом 2.5 Постанови № 14, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини 6 статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, за висновками суду, положення пункту 4.5. Договору щодо нарахування пені, що діє у період прострочення платежу, від належної до сплати суми за кожен день прострочення, без визначення чіткого строку нарахування не дає іншого (більшого) визначення тривалості періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями ст. 232 Господарського кодексу України та Постанови №14, а тому нарахування пені за Договором повинно здійснюватись виключно у визначеному господарським законодавством загальному порядку.

Таким чином, до відносин сторін має застосовуватися ставка пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що у спірний період нежитлове приміщення - цілісний майновий комплекс загальною площею 980,2 кв. м., за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, знаходилось в оренді відповідача, отже господарським судом з достовірністю з`ясовано, що споживачем наданих позивачем у спірний період енергоносіїв був відповідач, що останнім не заперечувалось.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно - правової системи "ЛІГА: Закон" пені судом встановлено, що розмір пені, процентів річних та інфляційних нарахувань перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства з урахуванням визначеного періоду, відповідно до умов договору, становлять 27 311, 80 грн. - пені, 8 067, 88 грн. -3% річних та 46 939,96 грн. -інфляційних.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин судовий збір покладається на відповідача в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст. ст. 43, 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Піллар" (04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, буд. 3, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Квазар" (04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, буд. 3, ) 27 311 грн. 80 коп. пені, 8 067 грн. 88 коп. процентів річних, 46 939 грн. 96 коп. інфляційних втрат та 1 200 грн. 38 коп. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.12.2017 р.

Суддя Трофименко Т.Ю.