РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2017Справа №910/19541/17

За позовом Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України»

До Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

Про стягнення 369 757,78 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Карпенко Ю.С.

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач) про стягнення 369 757,78 грн., з яких: 228 441,26 грн. основного боргу, 44 318,00 грн. пені, 22 918,18 грн. штрафу, 59 228,22 грн. інфляційних втрат, 14 852,12 грн. 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.17. порушено провадження у справі № 910/19541/17 та призначено її до розгляду на 05.12.17.

05.12.17. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по суті спору.

Розгляд справи ухвалою суду від 05.12.17. було відкладено на 14.12.17. за клопотанням відповідача.

14.12.17. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по суті спору та в судовому засіданні 14.12.17. підтримано свої позовні вимоги.

Відповідач в судове засідання 14.12.17. повторно не з'явився, вимоги попередніх ухвал суду в даній справі не виконав, письмового відзиву на позов та контррозрахунку ціни позову не надав, проте, 14.12.17. через відділ діловодства суду подав клопотання про відкладення розгляду справи з підстав зайнятості повноважного представника відповідача в інших судових засідання.

Позивач проти відкладення розгляду справи заперечував.

Розглянувши в судовому засіданні 14.12.17. клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для його задоволення з огляду на викладене далі.

За приписами ч. 1 ст. 77 ГПК України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є: нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, за наявності ухвали суду про таку участь, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; неподання витребуваних доказів; необхідність витребування нових доказів; залучення до участі в справі іншого відповідача, заміна неналежного відповідача; необхідність заміни відведеного судді, судового експерта.

До клопотання відповідачем не додано належних доказів, що підтверджують викладені в ньому обставини, на які заявник посилається як на підставу відкладення розгляду справи.

Разом з тим, господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні (п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Крім того, суд звертає увагу відповідача на те, що суд обмежений строками вирішення спору по суті, встановленими приписами ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/19541/17.

В судовому засіданні 14.12.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.07. між позивачем (Виконавець) та відповідачем (Замовник) було укладено Договір № 01-08/07 (ст.) по наданню місця для стоянки (далі - Договір), за умовами якого (1.1) Виконавець надає замовнику місце в підрозділі НВД АФ «Наукова» автотранспортному підприємстві, яке розташоване за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Праці, 2-т під стоянку автотранспортних засобів в кількості 30 шт. (далі - одиниці).

Додатковою угодою № 1 від 14.11.07. до Договору сторони виклали п. 1.1 Договору в наступній редакції: Виконавець надає замовнику місце в підрозділі НВД АФ «Наукова» автотранспортному підприємстві, яке розташоване за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Праці, 2-т під стоянку автотранспортних засобів в кількості 50 шт. (далі - одиниці).

Додатковою угодою № 3 від 16.12.08. до Договору сторони виклали п. 1.1 Договору в наступній редакції: Виконавець надає замовнику місце в підрозділі НВД АФ «Наукова» автотранспортному підприємстві, яке розташоване за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Праці, 2-т під стоянку автотранспортних засобів в кількості 100 шт. (далі - одиниці).

Додатковою угодою від 24.07.13. до Договору сторони виклали п. 1.1 Договору в наступній редакції: Виконавець надає замовнику місце в підрозділі НВД АФ «Наукова» автотранспортному підприємстві, яке розташоване за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Праці, 2-т під стоянку автотранспортних засобів в кількості 600 шт. (далі - одиниці). Дана додаткова угода застосовується з 01.01.13. у відповідності до ч. 1 ст. 628, ч. 3 ст. 63 ЦК України.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Строк дії Договору сторонами погоджено пунктом 6.1 з моменту постановки першого транспортного засобу і діє до 31.12.07.

Додатковою угодою № 2 від 30.12.07. до Договору строк його дії встановлено до 31.12.08.

Додатковою угодою № 3 від 16.12.08. до Договору строк його дії встановлено до 31.12.09.

Додатковою угодою № 4 від 31.12.09. до Договору строк його дії встановлено до 31.12.12. включно.

Додатковою угодою від 24.07.13. до Договору сторони виклали п. 6.1 Договору в наступній редакції: Договір діє до 21.11.13. У випадку відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну Договору протягом місяця після закінчення терміну дії Договору, він вважається продовженим на тих самих умовах, які були передбачені Договором. Дана додаткова угода застосовується з 01.01.13. у відповідності до ч. 1 ст. 628, ч. 3 ст. 63 ЦК України.

При цьому судом встановлено, що за відсутності заяв сторін про припинення або зміну Договору протягом місяця після закінчення терміну дії Договору, строк його дії автоматично пролонгувався.

Крім вказаного Додатковою угодою від 19.05.14. до Договору сторони доповнили Договір п. 2.4 наступного змісту: Виконавець зобов'язується надати Замовнику можливість користування електричною енергією, а Замовник в свою чергу зобов'язується за перший місяць сплатити її вартість в розмірі вартості спожитого обсягу електричної енергії згідно показників лічильника в строк один раз на місяць, але не пізніше 5 числа наступного місяця, який слідує за розрахунковим. Обов'язок по отриманню рахунку за надані послуги покладається на Замовника. Отримувати рахунок можна 01 числа місяця в бухгалтерії виконавця. Наступна сплата вартості спожитої електроенергії здійснюється не пізніше 05 числа поточного місяця шляхом 100% передоплати в розмірі вартості виставлених Виконавцем за попередній місяць, яка вноситься в рахунок плати за наступний місяць.

Замовник сплачує вартість послуг по наданню місць для стоянки транспортних засобів один раз на місяць, але не пізніше п'ятого робочого дня наступного місяця, який слідує за розрахунковим. Обов'язок по отриманню рахунку за надані послуги покладається на Замовника. Розмір плати за надані послуги за одну одиницю автотранспорту складає 60,00 грн. з ПДВ за один місяць (п. п. 3.1, 3.2 Договору).

Додатковою угодою № 3 від 16.12.08. до Договору сторони погодили, що розмір плати за надані послуги для стоянки автотранспорту в розрізі видів транспорту за місяць з урахуванням ПДВ складає: легкові автомобілі та мікроавтобуси 60,00 грн., вантажні автомобілі, самохідні машини та контейнери 120,00 грн., вантажні автомобілі з причепом 180,00 грн. редакція пункту набирає чинності з 01.01.09.

Позивач вказує, що за період з січня 2013 року по грудень 2015 року у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за Договором на суму 228 441,26 грн.

При цьому, виходячи з встановленої Договором вартості послуг та враховуючи надані позивачем до матеріалів справи акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) за Договором, підписані сторонами та скріплені їх печатками, та ті, які не підписано відповідачем, однак, направлено позивачем на його адресу для підписання, судом встановлено, що позивачем надано, а відповідачем прийнято послуг за Договором на загальну суму 1061409,52 грн. за період січня 2013 року по грудень 2015 року.

Жодних заперечень щодо якості, вартості чи кількості наданих за Договором послуг відповідачем надано не було, зворотного Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» не доведено.

Отже, суд при розгляді справи приймає до уваги відсутність у відповідача, як Замовника за Договором, будь-яких заперечень та претензій щодо належного виконання позивачем прийнятих за Договором зобов'язань з надання послуг.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст.ст.34, 36 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, виконання позивачем своїх зобов'язань з надання послуг на загальну суму 1061409,52 грн. в межах Договору здійснено належним чином.

Далі, за наданими до матеріалів справи меморіальними ордерами, судом встановлено, що відповідачем сплачено в оплату наданих за спірний період послуг за Договором 832 968,26 грн.

Доказів здійснення відповідачем будь-яких інших проплат на виконання умов Договору, відповідач до матеріалів справи не подав, отже неоплаченою залишилась сума в розмірі 228 441,26 грн.

Означене зумовило нарахування позивачем пені, штрафу, 3% річних, інфляційних втрат та звернення позивача з даним позовом до суду.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідач своїм правом на подачу письмового відзиву не скористався, доказів на обґрунтування своєї правової позиції у справі не надав.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

За своєю правовою природою Договір є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Позивачем доведено належним чином, а відповідачем не спростовано факту існування у останнього заборгованості за надані послуги в розмірі 228 441,26 грн. Строк оплати є таким, що настав.

Оскільки відповідач прийняв замовлені ним послуги, однак не оплатив їх повної вартості, грошові кошти в розмірі 228 441,26 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

З огляду на все викладене вище позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 59 228,22 грн. інфляційних втрат, 14 852,12 грн. 3% річних.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Позивач нараховує 3% річних на прострочені платежі з березня 2015 року по грудень 2015 року визначивши кінцеву дату періоду для нарахування 31.10.17., інфляційні втрати на прострочені платежі з березня 2015 року по грудень 2015 року визначивши кінцеву дату періоду для нарахування 30.09.17.

Судом здійснено перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, враховано, що борг за березень 2015 року на суму 6 223,21 грн. виник після останньої проплати 17.12.15., внаслідок чого прострочення наступило з 18.12.15., та встановлено, що розмір інфляційних втрат становить 59 228,22 грн., розмір 3% річних становить 14721,19 грн., внаслідок чого вказані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 3% річних в розмірі 130,93 грн. нараховано безпідставно, а тому суд відмовляє в позові в цій частині.

Щодо вимог позивача про стягнення 44 318,00 грн. пені, 22 918,18 грн. штрафу, суд відзначає викладене далі.

Пунктом 3.1 Договору сторона визначили, що за прострочення платежу по Договору винна сторона зобов'язана сплатити пеню в розмірі 0,1% від суми прострочення платежу за кожен день.

За прострочення платежу по Договору винна сторона зобов'язана сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення та штраф у розмірі місячного платежу за Договором незалежно від кількості днів затримки платежу (п. 2.4 Договору).

Приписами ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Зазначене кореспондується з нормами ст. 617 Цивільного кодексу України згідно якої особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За приписами ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки. Установлене статтею 3 названого Закону обмеження розміру пені не стосується неустойки, встановленої іншими законодавчими актами. (п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

При цьому у відповідності до Преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб'єктів переказу грошей через платіжні системи.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" № 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

З огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

При цьому, суд відзначає, що приписами ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Згідно зі ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, вказана стаття поширюється і на майнові відносини, що регулюються Господарським кодексом України. У зв'язку з цим на положення Господарського кодексу України про господарські договори також поширюються принцип свободи договору, крім випадків, передбачених абзацем другим ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України (яка встановлює обмеження права сторін договору відступати від положень нормативно-правових актів).

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань.

Відповідачем обґрунтованих пояснень щодо неможливості виконати взяті на себе зобов'язання за Договором та доказів визнання п. п. 3.1, 2.4 Договору недійсним не подано.

Крім того, доведення належними засобами доказування певних обставин по справі, ГПК України покладається саме на особу, яка на ці обставини посилається (аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.12.).

Здійснивши перерахунок пені, з врахуванням викладеного вище та викладеного при перерахунку 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що розмір пені становить 50 295,78 грн., що є сумою більшою, ніж пред'явлено до стягнення позивачем, з огляду на що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 44 318,00 грн. пені.

Як відзначалось судом, Додатковою угодою від 19.05.14. Договір доповнено пунктом 2.4 Договору, який врегульовує правовідносини сторін стосовно користування відповідачем електричною енергією та її оплатою позивачу. При цьому, положення про те, що за прострочення платежу по Договору винна сторона зобов'язана сплатити штраф у розмірі місячного платежу за Договором незалежно від кількості днів затримки платежу, входять до вказаного п. 2.4 Договору, а тому стосуються прострочення відповідачем оплат вартості електроенергії. За прострочення оплати вартості користування місяцями для стоянки штраф умовами Договору не передбачений.

З огляду на вказане, виходячи з наданого позивачем розрахунку штрафу, до якого включено платіж в розмірі 22 440,00 грн. за послуги з оплати користування місцями та 478,18 грн. за користування електричною енергію, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф в розмірі 478,18 грн. Штраф в розмірі 22 440,00 грн. нараховано безпідставно і суд відмовляє в позові в цій частині.

Відповідачем розрахунку пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат не оспорено, власного розрахунку до суду не подано.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, б. 1Д; ідентифікаційний код 14360570) на користь Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» (52052, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Горького, вул. Наукова, б. 8; ідентифікаційний код 03374617) 228 441 (двісті двадцять вісім тисяч чотириста сорок одну) грн. 26 коп. основного боргу, 44 318 (сорок чотири тисячі триста вісімнадцять) грн. 00 коп. пені, 478 (чотириста сімдесят вісім) грн. 18 коп. штрафу, 59 228 (п'ятдесят дев'ять тисяч двісті двадцять вісім) грн. 22 коп. інфляційних втрат, 14721 (чотирнадцять тисяч сімсот двадцять одну) грн. 19 коп. 3% річних, 5207 (п'ять тисяч двісті сім) грн. 80 коп. судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.12.17.

Суддя Т.М. Ващенко