ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 рокуСправа № 912/3219/17
Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Поліщук Г.Б., розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали

за позовом: Фермерського господарства "Сандрака Василя Васильовича", с.Благодатне, Бобринецький район, Кіровоградська область

до відповідача: Благодатненської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області

про визнання права постійного користування земельною ділянкою

за участю представників сторін:

від позивача - Назаренко Ю.В., довіреність № 1 від 01.11.2017;

від відповідача - Денисова В.М., сільський голова.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Фермерське господарство "Сандрака Василя Васильовича" звернулось до господарського суду Кіровоградської області з позовом до Благодатненської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської оласті про визнання права постійного користування земельною ділянкою площею 41,9 га, що перебуває в користуванні позивача на підставі Державного акта на право постійного користування землею від 16.05.1994, зареєстрованого за НОМЕР_2.

Позов мотивовано тим, що громадянином ОСОБА_3 16.05.1994 створено фермерське господарство, в користуванні якого знаходиться земельна ділянка площею 41,9 га. Після смерті ОСОБА_3 його донька ОСОБА_4 успадкувала корпоративні права фермерського господарства, ставши його засновником та головою.

Позивач вважає, що належне йому право користування оспорюється Благодатненською сільською радою у зв'язку з поданням останньою позову про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Ухвалою господарського суду від 02.11.2017 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 17.11.2017.

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги не визнає і заперечує їх в повному обсязі, зазначивши, що зі смертю гр. ОСОБА_3 право постійного користування земельною ділянкою припинено, що підтверджено рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29.07.2016 у справі №383/596/16-ц, залишеним без змін судовими рішеннями апеляційної та касаційної інстанцій.

16.11.2017 позивачем подано до суду доповнення до позовної заяви, у яких зазначено, що після реєстрації фермерського господарства як юридичної особи сільська, селищна, міська рада народних депутатів заносить до спеціальної погосподарської книги дані про склад господарства, передану у власність та надану у користування господарству земельну ділянку (ч.3 ст.9 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" в редакції на момент набуття права користування земельною ділянкою).

Позивач звертає увагу на те, що земельна ділянка, згідно акта від 18.11.1993 надавалась гр. ОСОБА_3 саме для організації селянського (фермерського) господарства; платником за землю по відношенню до спірної земельної ділянки є саме фермерське господарство; обліковується дана земельна ділянка також за фермерським господарством.

В судовому засіданні 17.11.2017 оголошувалась перерва до 24.11.2017.

В судовому засіданні 24.11.2017 суд перейшов до розгляду справи по суті.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд встановив наступні обставини.

Згідно державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, зареєстрованого в Книзі державних актів на право постійного користування землею за НОМЕР_2, громадянину ОСОБА_3, на підставі рішення чотирнадцятої сесії районної Ради народних депутатів Бобринецького району Кіровоградської області від 31.03.1994 №165 надано у постійне користування земельну ділянку площею 41,9 га для ведення селянського (фермерського) господарства.

16.05.1994 гр. ОСОБА_3 створено та зареєстровано селянське (фермерське) господарство "Сандрака Василя Васильовича".

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 15.06.2016 у справі №383/411/16-ц встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 засновник та голова СФГ ОСОБА_3 помер та визнано за ОСОБА_4 права засновника Селянського (фермерського) господарства "Сандрака Василя Васильовича" в порядку спадкування.

Позивач, вважаючи, що з моменту реєстрації право постійного користування земельною ділянкою площею 41,9 га набуло селянське (фермерське) господарство "Сандрака Василя Васильовича" просить захистити його право користування вказаною ділянкою шляхом визнання такого права в судовому порядку.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї норми передбачені способи захисту прав та інтересів, зокрема, визнання права. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності у неї документів, що засвідчують приналежність їй права.

Відповідно до частини 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З аналізу вищезазначених правових норм вбачається, що для визнання у судовому порядку права постійного користування земельною ділянкою саме за позивачем як за юридичною особою, необхідно щоб таке право передбачалось чинним на момент вирішення спору законодавством та щоб таке право підлягало порушенню або оспорювалось іншою особою відповідачем у справі (наявність спору про право).

Рішенням Кіровоградської обласної ради від 26.02.2010 №866 погоджено проект землеустрою щодо розмежування земель державної та комунальної власності за межами населених пунктів на території Куйбишевської (Благодатненської) сільської ради Бобринецького району.

З проекту землеустрою щодо розмежування земель державної та комунальної власності за межами населених пунктів на території Куйбишівської (Благодатненської) сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області (а.с. 69-71) вбачається, що спірна земельна ділянка належить до комунальної власності на території вказаної сільської ради.

Поряд з тим, позивачем надано до матеріалів справи докази порушення господарським судом Кіровоградської області провадження у справі №912/3072/17 за позовом керівника Новоукраїнської місцевої прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави в особі Благодатненської сільської ради до селянського (фермерського) господарства Сандрака В.В. про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Враховуючи наведені обставини, господарський суд погоджується з доводами позивача про оспорення відповідачем права користування земельною ділянкою, при цьому вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 Земельного кодексу України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 2 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою набувають підприємства, установи, організації, що належать до державної та комунальної власності.

Зі змісту вищезазначеної норми вбачається, що позивач не відноситься до жодної з перелічених у ній категорії осіб, тому безпідставно просить визнати за ним право постійного користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про фермерське господарство", фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України "Про фермерське господарство" землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. При цьому частиною 2 цієї ж статті встановлено, що права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

З наведеного слідує, що фермерські господарства наділені можливостями щодо: набуття у встановленому законом порядку права власності на земельну ділянку (як юридична особа); виключно володіння та користування земельною ділянкою, що належить на праві приватної власності громадянам - членам цього фермерського господарства; використання земельної ділянки фермерським господарством на умовах оренди.

Тобто, чинне на момент вирішення спору законодавство повністю виключає можливість перебування, а відповідно і набуття за фермерським господарством права постійного користування земельною ділянкою.

Стаття 7 Земельного кодексу України, в редакції станом на 31.03.1994, передбачала надання Радами народних депутатів, із земель державної власності, земельних ділянок у постійне користування, зокрема, громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства.

Пунктом 6 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

При цьому, за Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005 положення вищенаведеного пункту щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення визнано неконституційним.

Верховний Суд України у своїй постанові від 26.09.2011 у справі №6-14цс11 вказав, що п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 "Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою" встановлює, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення.

Разом з тим, господарський суд відзначає, що вищенаведене могло бути застосовано лише до ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до смерті землекористувача ОСОБА_3, а законодавством не передбачено автоматичного переходу права постійного користування земельною ділянкою після смерті землекористувача.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29.07.2016 у справі №383/596/16-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 27.09.2016 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.08.2017, встановлено, що оскільки ні Закон України від 19.06.2003 "Про фермерське господарство" та Земельний кодекс України не визначають механізми успадкування земельних ділянок, які належали спадкодавцям, на праві постійного користування, гр. ОСОБА_4 як спадкоємиця майна померлого ОСОБА_3 не може набути право на спірну земельну ділянку в порядку спадкування.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ, переглядаючи вказані рішення, в ухвалі від 03.08.2017 вказав на те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Встановивши, що ОСОБА_3 за життя не уклав із власником земельної ділянки договір у відповідності до приписів п.6 Перехідних положень Земельного кодексу України до 1 січня 2008 року, суд дійшов висновку про відсутність у гр. ОСОБА_4 права на отримання спірної земельної ділянки в порядку спадкування.

У відповідності до ч.3 ст.35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судом, під час розгляду заяви ОСОБА_4 про визнання права на постійне користування земельною ділянкою в порядку спадкування, встановлено припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 41,9 га, зі смертю громадянина ОСОБА_3

За таких обставин, оцінюючи наявний в матеріалах справи Державний акт на право постійного користування, господарський суд констатує, що зазначений акт ІНФОРМАЦІЯ_1 втратив свою чинність у зв'язку зі смертю громадянина ОСОБА_3

Господарський суд не погоджується з посиланнями позивача, як на одну з підстав задоволення позову, на практику Європейського суду з прав людини, виходячи з того, що у справі "Рисовський проти України" (за заявою №29979/04, остаточне рішення від 20.10.2011) Європейський суд з прав людини встановив порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, пов'язані з незабезпеченням виконання судового рішення; відсутністю достатніх гарантій недопущення зловживання зі сторони суб'єкта владних повноважень; незалучення заінтересованих осіб до процесу вирішення питання щодо скасування відповідного рішення; непослідовним і нескоординованим відношенням суб'єктів владних повноважень до ситуації заявника, що створило тривалий стан невизначеності щодо права заявника на земельну ділянку.

При цьому, у пункті 46 цього Рішення, на яке посилається позивач, вирішувалось виключно процесуальне для Європейського суду з прав людини питання, за яким визнано повноваження власника фермерського господарства подати скаргу особисто, оскільки, на думку ЄСПЛ, існує тісний зв'язок між правосуб'єктністю заявника як фізичної особи та як власника товариства, що не входить до предмету спору у справі про визнання право постійного користування земельною ділянкою.

Підсумовуючи наведене, господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання права постійного користування вказаною земельною ділянкою за фермерським господарством "Сандрака Василя Васильовича".

У відповідності до приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Згідно ч. 5 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Кіровоградської області.

Повне рішення складено 19.12.2017

Суддя Г.Б. Поліщук