ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2017 р.Справа № 922/3940/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Кучко А.В.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" в особі Харківської регіональної філії, м. Харків
до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, м. Харків
про стягнення 2 192901,22 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, довіреність № 530 від 21.07.2017; ОСОБА_2, довіреність № 297 від 30.06.2017;

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Центр державного земельного кадастру" в особі Харківської регіональної філії 24.11.2017 звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, м. Харків про стягнення 2 192901,22 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором № т6 від 23.09.2013 р. в частині повної та своєчасної оплати наданих послуг з проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності по Харківському, Золочівському, Дергачівському районам Харківської області, у зв'язку з наведеним, позивачем заявлено до стягнення суму основного боргу у розмірі 1.008902,85 грн., пеню в розмірі 86609,05 грн., індекс інфляції в розмірі 967493,20 грн., 3 % річних у розмірі 129896,12 грн. В якості правових підстав позову вказує, зокрема, на норми ст. ст. 526, 527, 530, ст.ст. 610 - 612, ст. 615, ст. 625 ЦК України, ст. 193 ГК України. Також до стягнення заявлені судові витрати зі сплати судового збору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.11.2017 порушено провадження у справі №922/3940/17, розгляд справи призначено на 11.12.2017 об 11:10.

08.12.2017 через канцелярію суду, до матеріалів справи від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 41035), мотивоване наміром вирішити даний спір шляхом можливим погашенням основної заборгованості та зайнятістю уповноваженого представника в іншому судовому процесі.

11.12.2017 через канцелярію суду, до матеріалів справи від позивача надійшов супровідний лист (вх. № 41187) з витребуваними судом документами, які досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

11.12.2017 через канцелярію суду, до матеріалів справи від позивача надійшла заява - пояснення (вх. № 41190) з додатковими документами, які досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

11.12.2017 через канцелярію суду, до матеріалів справи від позивача надійшло пояснення (вх. № 41188), яке досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

Позивач в судове засідання 11.12.2017 з'явився, заявлені позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві та наданих раніше письмових поясненнях, наполягав на задоволенні позову.

Відповідач в судове засідання 11.12.2017 не з'явилась, відзив на позовну заяву та витребувані судом документи до матеріалів справи не надав, про розгляд справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи (вх. № 41035 від 08.12.17), вислухавши думку позивача з приводу вказаного клопотання, суд дійшов до висновку про його необґрунтованість та відмовляє в його задоволенні і вважаючи неповажними причини неявки відповідача в судове засідання, при цьому зазначає про наступне.

Згідно з вимогами ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. При цьому зі змісту норми цієї статті вбачається, що питання про те, що певні обставини перешкоджають розгляду справи, вирішується судом залежно від конкретних обставин справи. Так, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд уважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

У даному разі на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів справи достатніх для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів, надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, провадження у справі порушено судом ще 27.11.2017, тому у відповідача була можливість ознайомитись із матеріалами справи, надати відзив на позов, докази в обґрунтування своєї правової позиції по справі, тощо. Проте, нових доказів відповідачем не надано.

При цьому, суд зазначає, що згідно ч.3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Подача клопотань спрямованих на штучне затягування судового процесу, суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист праві людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Таким чином, клопотання відповідача є необґрунтованим, оскільки надання переваги іншому судовому процесу не є поважною причиною неприбуття у дане судове засідання по даній справі та неподання витребуваних судом документів.

Враховуючи те, що відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, брати участь у судових засіданнях є правом сторони, а не обов'язком, суд вважає за можливе проводити розгляд справи без участі представника відповідача.

Як визначено у п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Враховуючи те, що норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

У судовому засіданні 11.12.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлені позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду даної справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

23 вересня 2013 р. за результатами тендеру між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області (замовник) та Державним підприємством Центр державного земельного кадастру представленим Харківською регіональною філією (виконавець) було укладено договір № Т6 (т.с. І а.с. 9-11), відповідно до умов пункту 1.1. якого, замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання надати послуги з проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності по Харківському, Золочівському, Дергачівському районам Харківської області (код згідно з ДК 016-2010-н.в.і.у., ЛОТ 3) загальною площею 12551,42 га, відповідно до технічного завдання, викладеного в додатку 1, що є невідємною частиною цього Договору.

Головне управлінням Держземагентства у Харківській області реорганізовано згідно постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року № 5 "Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру" шляхом приєднання до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області

Згідно з п. 3.1 Договору ціна Договору становить 1498534,85 грн.

Відповідно до п. 4.2 умов вищевказаного Договору, оплата за договором здійснюється Замовником не пізніше 10 банківських днів після підписання ОСОБА_3 приймання-передачі наданих послуг, за умови надходження з Бюджету коштів на оплату цих послуг.

Також, умовами п. 11.1 Договору сторонами передбачено, що договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2013 року, а в частині розрахунків - до повного виконання Замовником своїх зобовязань.

Пунктом 11.2. Договору також передбачено, що у разі виникнення обставин, що не залежать від Сторін, але перешкоджають проведенню розрахунків за цим Договором, замовник зобовязаний прийняти виконані належним чином послуги, а суму коштів, що належить до сплати за актом приймання-передачі наданих послуг визначити як кредиторську заборгованість перед виконавцем.

За таких обставин строк дії цього Договору, визначений п. 11.1. вважається продовженим до моменту сплати Замовником кредиторської заборгованості виконавцю в повному обсязі.

23.06.2016 р., у звязку з проведеною реорганізацією та зміною назви Відповідача з Головне управління Держземагенства на Головне управління Держгеокадастру у Харківської області, між позивачем - Державним підприємством Центр Державного земельного кадастру представленим Харківською регіональною філією та відповідачем - Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області, було підписано Додаткову угоду № 1/Т6/1/106, якою внесено зміни до договору № т6 від 23.09.2013 р. в частині зміни назви та місця розташування відповідача.

При цьому, позивачем у позовній заяві наглошено про те, що укладення між сторонами додаткової угоди до договору № 1/Т6/1/106 від 23.06.2016 р. свідчить про збільшення сторонами за домовленістю, відображеною у пунктах 11.1 та 11.2 Договору, встановленої законом загальної і спеціальної позовної давності, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 259 ЦК України.

Так, позивач звернувся з даним позовом до господарського суду, в якому наголошує про те, що свої зобовязання за спірним Договором останній виконав в повному обсязі та належним чином, на підтвердження чого посилається на наявні в матеріалах справи ОСОБА_3 приймання-передачі наданих послуг № 1 від 07.11.2013 р. та № 3 від 09.12.2013 р., які підписані уповноваженими представниками сторін без будь- яких зауважень та підписи скріплено печатками (т.с. І а.с. 16-17).

Проте, наголошено позивачем у позовній заяві та під час розгляду справи, відповідач свої зобов'язання перед позивачем за спірним Договором щодо повної та своєчасної оплати вартості наданих послуг не виконано, у зв'язку із чим, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість.

У зв'язку із наявною заборгованістю, позивачем на адресу відповідача була направлена Претензія за вих. № 07/446 від 26.03.2014 р. про наявність заборгованості за договором № Т6 від 23.09.2013 р. у сумі 1156637,85.

На вищевказану Претензію відповідачем була надана відповідь за № 24-20-14-4876/0/9-14 від 23.04.2014 р. про повне визнання претензійних вимог і зобовязання оплатити надані за договором послуги, вартість яких складає 1156637,85 грн. після надходження коштів для виконання зазначених зобов'язань.

При цьому, позивачем зазначено по те, що у листопаді 2016 р. відповідачем було сплачено позивачу лише 147735,00 грн. із суми визнаної та відображеної у відповіді на претензію заборгованості.

Тому заборгованість відповідача із врахуванням здійсненої часткової оплати склала 1008902,85 грн., яка залишилась з боку відповідача не сплаченою.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною першою статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною першою статті 903 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 530 ЦК України передбачено строк (термін) виконання зобов'язання. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню за настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При цьому суд зауважує, що умови п.п. п.4.3, 4.4. спірного договору, про те, що у разі наявності бюджетних коштів, передбачених на фінансування послуг, за письмовим клопотанням Виконавця Замовник має право здійснювати попередню оплату надання цих послуг у розмірі не більше 30 (тридцяти) відсотків загальної вартості послуг. В цьому випадку Виконавець зобовязаний надати послуги в розмірі, пропорційному розміру попередньої оплати, у місячний термін з дня здійснення платежу з дотриманням вимог п. 7.3. цього Договору. Фінансування послуг здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України - не є відкладальною обставиною в розумінні ч.1 ст.212. Цією умовою договору сторони не обумовили настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні, а визначили порядок виконання обов'язку, який вже настав у зв'язку із іншими подіями (підписанням акту виконаних робіт).

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність у справі достатніх правових підстав для визнання позовних вимог в частині заявленої до стягнення заборгованості у розмірі 1008902,85 грн. законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Приходячи до висновку про задоволення позову суд також враховує правову позицію Верховного Суду України у аналогічній справі №11/446 висловлену в постанові від 15.05.2012р. В ній Верховний Суд України посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД" Чечеткін та Юліус проти України" від 18.10.2005 р., вказав, що відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, оскільки відповідач не надав суду доказів належної оплати заборгованості за договором № т6 від 23.09.2013 у розмірі 1008902,85 грн., суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 1008902,85 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання з оплати наданих позивачем послуг за договором № т6 від 23.09.2013, позивачем заявлено до стягнення 3 % річних у розмірі 129896,12 грн. (нараховані за період з 19.12.2013 по 30.11.2017) та індекс інфляції в розмірі 967493,20 грн. (нараховано за період з грудня 2013 по листопад 2017).

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок нарахованої суми 3 % річних, суд вважає його таким, що відповідає обставинам справи та вимогам законодавства, а тому задовольняє позов в частині стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 129896,12 грн.

Між тим, позивачем здійснений невірний розрахунок інфляційних витрат в розмірі 967493,20 грн. за період з 19.12.2013 по 30.11.2017 (арк. справи 31), оскільки при розрахунку розміру інфляційних втрат позивачем невраховано дефляційних процесів за липень 2015 р., серпень 2015 р., жовтень 2015 р., лютий 2016 р., червень 2016 р., липень 2016 р., серпень 2016 р. та серпень 2017 р., тому розрахунок інфляційних не відповідає вимогам ст. 625 ЦК України, оскільки неправомірно є скороченим із визначенням ставки - "о" у зазначених вище місяцях, де панували дефляційні процеси.

Таким чином, за розрахунком суду розмір інфляційних втрат, з врахуванням дефляційних процесів за липень 2015 р., серпень 2015 р., жовтень 2015 р., лютий 2016 р., червень 2016 р., липень 2016 р., серпень 2016 р. та серпень 2017 р. - відсутній. При цьому, суд враховує індекс інфляції за кожний місяць періоду прострочення платежу, в тому числі і від'ємний (дефляцію). А відтак, суд відмовляє в стягнення з відповідача 48431,03 грн. інфляційних втрат, та задовольняє позов в частині заявлених до стягнення інфляційних у розмірі 919062,17 грн.

Розглядаючи вимогу про стягнення пені у розмірі 86609,05 грн. за прострочення зобов'язання щодо своєчасної оплати наданих послуг, суд вирішив відмовити в її задоволенні, з огляду на наступне.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як зазначив Верховний Суд України у постановах від 22.11.2010 р. у справі N 14/80-09-2056 та від 20.12.2010 р. у справі N 06/113-38, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання штрафних санкцій у вигляді пені, штрафу, передбачених ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, можливо, оскільки суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань, і пеня застосовується за порушення будь - яких господарських зобов'язань, а не тільки за невиконання грошового зобов'язання.

Згідно п. 3 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 N 01-06/249 право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань визначено частиною другою статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань, зокрема, пені. Проте сторони при укладенні договору № т6 від 23.09.2013 не встановили відповідальність замовника за неналежне виконання зобов'язань у вигляді пені.

Вищенаведені обставини є підставою для часткового задоволення позовних вимог.

Враховуючи норми ст. 49 ГПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (61022, м. Харків, майдан Свободи, 5, Держпром, підїзд 1, поверх 6,7, ) на користь Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" в особі Харківської регіональної філії (юридична адреса: 61003, м. Харків, вул. Короленка,16, фактична адреса: 61145, м. Харків, вул. Космічна, 21, р/р 3248 АТ "Ощадбанк", МФО 351823, ) - основної заборгованості по Договору на загальну суму 1008902,85 грн.; 3 % річних у розмірі 129896,12 грн.; інфляційні нарахування у розмірі 919062,17 грн.; 30867,90 грн. судового збору

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.12.2017 р.

Суддя ОСОБА_4