ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року Справа № 923/408/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Сулімовської М.Б., при секретарі Мальцевій О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма "Спортсервіс і К", м.Каховка Херсонської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "АСТОР і К", м.Каховка Херсонської області

про визнання правочину недійсним

за участю представників сторін:

від позивача: Атаманюк В.В. (НОМЕР_1, виданий Новокаховським МВ УМВС України в Херсонській області 30.03.1999р., представник, довіреність від 08.12.2015р.,

від відповідача: Колосов М.А. (посвідчення № 2311 від 04.09.2012р.), адвокат, довіреність від 01.03.2017р., ОСОБА_4 (НОМЕР_2, виданий Каховським РВ УМВС України в Херсонській області 10.08.1999р.), представник, довіреність від 01.12.2017р.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма "Спортсервіс і К", м.Каховка звернувся до Господарського суду Херсонської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Астор і К", м.Каховка про визнання недійсним договору оренди № 10/03/14 сівалки точного висіву моделі SNT-2-290 від 10.03.2014р., укладеного між ТОВ "Астор і К" та ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К".

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 14.03.2017р. у справі № 923/408/16, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 10.05.2017р., відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.10.2017р. рішення Господарського суду Херсонської області від 14.03.2017р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 10.05.2017р. у справі № 923/408/16 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Херсонської області.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду від 25.10.2017р. №376 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №923/408/16. За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Сулімовську М.Б.

Ухвалою суду від 30.10.2017р. справу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 21.11.2017р., зобов'язано сторони надати додаткові докази.

15.11.2017р. позивачем на виконання вимог суду подано витребувані матеріали.

В судовому засіданні 21.11.2017р. за клопотанням представника відповідача, обґрунтованим необхідністю додаткового часу для надання додаткових доказів, розгляд справи відкладено на 14.12.2017р.

В судове засідання представники сторін з'явились.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та просить їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, вважає вимоги позивача необґрунтованими, просить відмовити в їх задоволенні, надав для залучення до матеріалів справи додаткові документи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено господарським судом, позивач є сільськогосподарським товаровиробником, на балансі якого знаходиться сільськогосподарська техніка, в т.ч. сівалка точного висіву моделі SNT- 2-290, 2002 р.в., заводський № 070486, яка належить позивачу на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію машини серії ЕЕ №005642 (т.1 а.с.24).

Як стверджує позивач, 09.02.2016р. відповідач ТОВ "Астор і К" протиправно заволодів сівалкою SNT-2-290 та перемістив її до складу №9, який належить відповідачу та знаходиться за адресою: м. Каховка, Семенівське шосе, 3.

З матеріалів справи вбачається, що за фактом протиправного заволодіння сівалкою за заявою ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К" до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000523 внесені дані про кримінальне правопорушення (т.1 а.с.28).

Позивач зазначає, що 15.03.2016 року в ході проведення обшуку (згідно ухвали Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 14.03.2016р. - т.1 а.с.40-41) в приміщенні складу №8-А по Семенівському шосе, 3А в м. Каховка, який належить відповідачу, було виявлено сівалку точного висіву моделі SNT-2-290 в розібраному стані, тобто вантажний візок та дванадцять висівних апаратів. Вилучити дане майно в ході проведення обшуку не виявилось можливим у зв'язку з тим, що відповідачем було надано слідчому копію договору оренди №10/03/14 від 10.03.2014р. та акт приймання передачі №1 щодо передачі ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К" відповідачу в оренду вищевказаної сівалки.

При цьому ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К" наголошує, що договір оренди №10/03/14 від 10.03.2014р. та акт приймання передачі №1 були підроблені відповідачем; договір не укладався позивачем, а сівалка, в свою чергу, не передавалась в оренду відповідачу. Також позивач наполягає на тому, що договір підписаний з боку ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К" неуповноваженою особою ОСОБА_4, печатка на договорі оренди та акті приймання-передачі від імені ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К" підроблена за допомогою комп'ютерної техніки та не відповідає відтискам печатки останнього.

По факту підробки договору оренди №10/03/14 від 10.03.2014р. та акту приймання- передачі №1 Каховським відділом поліції ГУНП у Херсонській області внесено дані про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000810, ст. 358 ч.І КК України, яке об'єднане з кримінальним провадженням №0000523 (т.1 а.с.29).

Позивач стверджує, що заступник директора ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К" ОСОБА_4 відповідно до довіреності №10/04-1 від 10.04.2013р. (т.1 а.с.35) не мав права укладати від імені товариства правочини, в тому числі і оспорюваний договір оренди.

На думку позивача, повноваження заступника директора ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К" ОСОБА_4 сформульовано абстрактно, не зазначено коло питань, з яких останній міг представляти інтереси товариства, що є підставою визнання недійсними правочинів, дій, які вчиняв ОСОБА_4 по даній довіреності.

Наведене стало підставою для звернення позивача ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К" до суду із даним позовом, в якому останній просить визнати недійсним договір оренди №10/03/14 сівалки точного висіву моделі SNT-2-290 від 10.03.2014р., укладений між сторонами.

Відповідач з вимогами товариства не погоджується, свою правову позицію виклав у відзиві на позовну заяву (т.1 а.с.92-94), в якому, зокрема, зазначив, що твердження щодо протиправного заволодіння майном позивача є надуманими та не підтверджені жодними доказами.

ТОВ "Астор і К" наголошує, що під час укладення спірного договору між сторонами було досягнуто усіх домовленостей щодо істотних умов, у тому числі й щодо розміру та термінів орендної плати. Договір був узгоджений з директором позивача та підписаний його заступником ОСОБА_4

На думку відповідача, оспорюваний правочин не має ознак недійсності у розумінні вимог ст. 203 ЦК України, а позиція позивача щодо відсутності цивільної дієздатності у ОСОБА_4, який на момент вчинення договору оренди був заступником директора, є некоректною та нічим не підтвердженою.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 14.03.2017р. у справі № 923/408/16, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 10.05.2017р., відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.10.2017р. рішення Господарського суду Херсонської області від 14.03.2017р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 10.05.2017р. у справі № 923/408/16 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Херсонської області.

Скасовуючи вище означені судові рішення, Вищий господарський суд України у постанові від 12.10.2017р. зауважив, що, вирішуючи спір по суті, суди попередніх інстанцій з урахуванням всіх обставин спору достеменно не з'ясували обсяг повноважень ОСОБА_4 згідно довіреності № 10/04-1 від 10.04.2013р., не визначили, чи наділило товариство свого представника повноваженнями на вчинення спірного правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин, у зв'язку із чим дійшли передчасного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору оренди № 10/03/14 від 10.03.2014.

Суд касаційної інстанції зазначив, що під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, надати правову оцінку всім доводам сторін, об'єктивно оцінити інші докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

За приписами статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

В судових засіданнях 21.11.2017р. та 14.12.2017р. господарським судом заслухано представників сторін, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи та додатково подані учасниками провадження.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та просить їх задовольнити.

Представник відповідача проти доводів позивача заперечив, просить відмовити у задоволенні позову у зв'язку з його необґрунтованістю.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 6 та 627 Цивільного кодексу України визначено свободу договору, у вигляді того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Відповідно пункту 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.03.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма "Спортсервіс і К" (орендодавець), в особі заступника директора ОСОБА_4, що діє на підставі довіреності, з одного боку, і Товариством з обмеженою відповідальністю "АСТОР і К" (орендар), в особі директора ОСОБА_6, діючого на підставі Статуту, з іншого боку, укладено договір оренди №10/03/14 (т.1 а.с.162), за п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове володіння і платне користування сільськогосподарську техніку сівалку точного висіву AGRICOLA SNT-2-290 в розібраному неробочому стані.

Згідно з п.п. 2.1-2.2 договору орендоване майно повинно бути передано орендодавцем і прийнято орендарем протягом 5 календарних днів з моменту підписання акту приймання-передачі майна. Акт укладається у письмовому вигляді, підписується уповноваженими представниками сторін і є невід'ємною частиною цього договору.

В п.п.4.1-4.2 договору сторони дійшли згоди про те, що за користування орендованим майном орендар сплачує орендодавцю орендну плату в розмірі 10000,00 грн. за рік оренди. Загальна сума договору за п'ять років має складати 50000,00 грн.

Внесення всієї суми договору орендар робить у грошовій формі на розрахунковий рахунок орендодавця в останній рік оренди на протязі 5-ти банківських днів з дати підписання Акту приймання-передачі повернення майна у робочому стані.

Відповідно до п.5 договір укладено на п'ять років та діє з моменту підписання до 10 березня 2019р.

10.03.2014р. за актом прийому-передачі №1 (т.1 а.с.163) до договору оренди №10/03/14 від 10.03.2014р. орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду майно - сільськогосподарську техніку сівалку точного висіву AGRICOLA SNT-2-290.

Вказаний договір та акт прийому-передачі підписані визначеними в преамбулі договору представниками обох сторін та скріплені печатками підприємств.

Предметом позову у цій справі є позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди № 10/03/14 сівалки точного висіву моделі SNT-2-290 від 10.03.2014, укладеного між ТОВ "Астор і К" та ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К".

Обґрунтовуючи підстави недійсності вказаного договору, позивач посилається на те, що заступник директора ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К" ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності № 10/04-1 від 10.04.2013 (т.1 а.с.35), не мав права укладати від імені товариства правочини, в тому числі і оспорюваний договір оренди, оскільки його повноваження у вказаній довіреності сформульовано абстрактно і не визначено коло питань, з яких останній міг представляти інтереси товариства.

За приписами ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої - п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин - бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 237 Цивільного кодексу України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 239 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Як визначено в ст. 244 Цивільного кодексу України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Таким чином, з урахуванням вищенаведених норм законодавства, довіреність має визначати зміст, обсяг, строк та характер повноважень представника, в тому числі визначати юридичні дії, які належить вчинити представникові.

Як слідує з розділу 14 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційної фірми "Спортсервіс і К" (т.2 а.с.50-62), виконавчим органом та посадовою особою Товариства є директор, який діє від імені Товариства, а також, крім іншого, без довіреності складає та підписує будь-які договори, контракти, угоди в Україні та за її межами; видає довіреності від імені Товариства.

Як вже зазначалось, 10.03.2014р. договір оренди від орендодавця ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К" підписано заступником директора ОСОБА_4

З матеріалів справи слідує, що на підставі наказу ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К" №10-К від 07.03.2013р. (т.1 а.с.36) ОСОБА_4 було прийнято на роботу на посаду заступника директора з 07.03.2013р.

Відповідно до наказу №85-К від 04.07.2014р. (т.1 а.с.37) ОСОБА_4 звільнено з посади заступника директора та переведено на посаду керуючого дільницею з 04.07.2014р.

Отже, станом на дату вчинення оспорюваного договору оренди ОСОБА_4 обіймав посаду заступника директора ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К".

10.04.2013р. директором товариства ОСОБА_7 було видано на ім'я ОСОБА_4 довіреність №10/04-1 (т.1 а.с.35) на представництво інтересів ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К" з правом здійснення від імені товариства всіх або будь-яких із перелічених дій:

1) вчиняти дії, необхідні та доцільні для забезпечення правильного і ефективного здійснення діяльності та ведення справ Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "Спортсервіс і К";

2) представляти інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "Спортсервіс і К" у будь-яких установах, підприємствах, організаціях України незалежно від їх форм власності чи підпорядкування (в тому числі і органах внутрішніх справ, податкових, судових органах, Виконавчому комітеті Каховської міської ради, нотаріату, органах державної влади та місцевого самоврядування, банківських та інших кредитних установах тощо) з метою захисту його інтересів, пов'язаних із нормальним, безперешкодним веденням справ і т.ін.;

3) вчиняти від імені Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "Спортсервіс і К" дії, передбачені цією довіреністю, або які, на думку гр. ОСОБА_4 буде необхідно чи доцільно вчинити у зв'язку з веденням справ, або сприяти виконанню таких.

За цією довіреністю гр.ОСОБА_4 має право підписувати і подавати від імені Товариства з обмеженою відповідальністю ВКФ "Спортсервіс і К" заяви та інші документи, що стосуються виконання наданих повноважень, а також виконувати всі інші дії, передбачені чинним законодавством для такого роду уповноважень, та які, на думку представника, будуть доцільними для правильного і ефективного ведення справ ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К" в Україні.

В подальшому означена довіреність, видана 10.04.2013р. №10/04-1 на ім'я ОСОБА_4 на представництво інтересів ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К", скасована на підставі наказу директора товариства від 08.07.2014р. №28 (т.1 а.с.38).

Отже, укладаючи з відповідачем ТОВ "Астор і К" договір оренди від 10.03.2017р., ОСОБА_4 діяв від імені ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К" на підставі довіреності від 10.04.2013р. №10/04-1, протилежного суду не доведено.

Суд зауважує, що основною функцією довіреності є оформлення відносин представництва. У свою чергу представництво - це правовідносини, у яких одна сторона (представник) зобов'язана або має право здійснити правочин від імені іншої сторони, яку вона представляє.

Дослідивши довіреність №10/04-1 від 10.04.2013р., видану директором ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К" ОСОБА_7 на ім'я заступника директора ОСОБА_4 для представництва інтересів товариства, та проаналізувавши її зміст, суд констатує, що остання не містить вказівки на наявність у ОСОБА_4 повноважень на укладення правочинів від імені позивача, в тому числі і оспорюваного договору оренди.

Частиною 1 ст. 241 ЦК України визначено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією собою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Частина друга вказаної норми передбачає, що наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Так пунктом 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а собою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Суд зазначає, що перевищення повноважень - це довільне збільшення представником обсягу права на здійснення правочинів, який встановлено вказівками особи, яку представляють, або нормами права. При перевищенні повноважень представник зі своєї ініціативи розширює межі наданого йому повноваження, не погодивши такий відступ з особою, яку представляють.

Виходячи з положень ст. 241 Цивільного кодексу України, можливі два варіанта поведінки особи, яку представляють, при представництві з перевищенням повноважень - схвалення правочину; відмова від його схвалення.

За своєю юридичною природою схвалення є одностороннім правочином. У схваленні виражається воля особи, яку представляють, наділити юридичною силою конкретну угоду, укладену для неї з перевищенням повноважень. Схвалення дій представника можливе в різних формах, однак повинно бути повним та безумовним. У зв'язку з цим, незалежно від обраного способу схвалення (шляхом подання заяви, мовчазної згоди, вчинення конклюдентних дій), ці дії повинні бути очевидними і напряму свідчити про прийняття правочину.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 6 квітня 2016 року №3-84гс16, законодавець не ставить схвалення правочину в обов'язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки утвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

Ухвалою від 30.10.2017р. господарський суд зобов'язав відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Астор і К" надати докази схвалення позивачем оспорюваного правочину.

Вимоги суду в цій частині відповідачем не виконано, в судовому засіданні представником останнього повідомлено про відсутність у нього відомостей та доказів щодо схвалення позивачем оспорюваного правочину.

Також позивачем у письмових поясненнях від 15.11.2017р. (т.2 а.с.41-42) та представником товариства в судовому засіданні зауважено, що позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Спортсервіс і К" не схвалював оспорюваний правочин, вчинений ОСОБА_4

За наведених обставин суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про схвалення позивачем оспорюваного правочину, крім цього, сам факт звернення останнього до правоохоронних органів з відповідними заявами щодо незаконного заволодіння майном, а також до господарського суду із даним позовом, свідчить про наявність спору щодо дійсності такого правочину.

Згідно із ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Частина третя статті 92 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.11.2016р. у справі № 6-2363цс16).

Як визначено у п. 3.3 постанови Пленум Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Позивачем у письмових поясненнях від 15.11.2017р. (т.2 а.с.41-42) та його представником в судовому засіданні зазначено про те, що з оспорюваного договору вбачається, що ОСОБА_4 діяв від імені ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К" на підставі довіреності. Отже, на думку представника, дана обставина свідчить про обізнаність відповідача по справі зі змістом останньої, в тому числі і що стосується відсутності у ній повноважень повіреного на укладення від імені товариства правочинів.

Як вже зазначалось, в преамбулі договору оренди №10/03/14 від 10.03.2014р. міститься посилання на те, що заступник директора Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма "Спортсервіс і К" ОСОБА_4 діяв на підставі довіреності. Отже, його повноваження були перевірені або мали бути перевірені ТОВ "Астор і К".

Таким чином дане формулювання свідчить про обізнаність ТОВ "Астор і К" з довіреністю представника ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К", тобто відповідачу було відомо про наявні обмеження повноважень представника позивача.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши письмові докази суд констатує, що відповідач ТОВ "Астор і К", укладаючи договір оренди №10/03/14 від 10.03.2014р., знав або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не міг не знати про відсутність у представника ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К" за довіреністю № 10/04-1 від 10.04.2013р. ОСОБА_4 повноважень на укладення від імені товариства правочинів; а матеріали справи не свідчать про схвалення спірного правочину позивачем.

В судовому засіданні 21.11.2017р. представником відповідача було надано на огляд суду договори, укладені позивачем в особі ОСОБА_4, який діяв на підставі вище означеної довіреності, та третіми особами. Копії даних договорів також містяться в матеріалах справи (т.1 а.с.71-90).

Як пояснив представник ТОВ "Астор і К", вказані угоди свідчать про наділення на підставі довіреності №10-04/1 від 10.04.2013р. ОСОБА_4 повноваженнями на укладення правочинів від імені позивача, чим спростовуються доводи ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К" щодо перевищення останнім своїх повноважень при укладенні спірного договору оренди.

Разом з тим, суд не приймає до уваги ні твердження представника відповідача, ні договори, якими останній обґрунтовує свою позицію, оскільки інші правочини, що були укладені позивачем в особі його представника ОСОБА_4 та третіми особами, не є предметом розгляду в межах провадження у даній справі.

Таким чином, враховуючи те, що заступник директора ТОВ ВКФ "Спортсервіс і К" ОСОБА_4 не був наділений повноваженнями на вчинення спірного правочину, про що було відомо іншій стороні, беручи до уваги те, що подальше схвалення правочину не відбулося, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, з'ясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог та визнання недійсним договору оренди №10/03/14 від 10.03.2014р.

У зв'язку із задоволенням позову, витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 ГПК України, покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним договір оренди №10/03/14 сівалки точного висіву моделі AGRICOLA SNT-2-290 від 10.03.2014р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма "Спортсервіс і К" (, 74800, Херсонська область, м.Каховка, Семенівське шосе, 3) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Астор і К" (, 74800, Херсонська область, м.Каховка, Семенівське шосе, 3).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Астор і К" (, 74800, Херсонська область, м.Каховка, Семенівське шосе, 3) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма "Спортсервіс і К" (, 74800, Херсонська область, м.Каховка, Семенівське шосе, 3) - 1378 (одну тисячу триста сімдесят вісім грн.) 00 коп. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Повний текст рішення суду

оформлено і підписано 18.12.2017р.

Суддя М.Б. Сулімовська