КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2017 р. Справа№ 910/9195/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Литвин П.В.;

відповідача: не з'явився;

третьої особи: Корчагін М.П.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна

акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 25.09.2017

у справі №910/9195/17 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна

компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Тутковський

інтегровані рішення"

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги

від 16.06.2015

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар" (далі - відповідач) про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 16.06.2015, укладеного між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Надра інтегровані рішення", обґрунтовуючи свої вимоги посиланням на ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

В процесі судового розгляду позивач подав заяву про зміну підстав позову, в якій просив суд визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 16.06.2015 з підстав, передбачених ст. ст. 16, 84, 203, 234 Цивільного кодексу України, посилаючись на те, що відповідач є фіктивним підприємством і сторони оспорюваного договору не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відповідач явку свого представника у судові засідання не забезпечив, відзиву на позов не подав, у зв'язку з чим справа розглядалася місцевим господарським судом на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.07.2017, на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Тутковський інтегровані рішення" (далі - третя особа).

Третя особа заперечувала проти позову, просила суд в задоволенні вимог позивача відмовити, зазначаючи про те, що в даному випадку відсутнє порушення прав позивача, оскільки відступлення права вимоги не порушує прав та законних інтересів боржника у зобов'язанні, оскільки в цій частині він має лише обов'язки. Окрім того, спірний договір відступлення права вимоги є виконаним, а відтак посилання позивача на його фіктивність є безпідставними.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.09.2017 у справі №910/9195/17 в позові було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з ухваленим судовим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного Господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2017 у справі №910/9195/17 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення. Загалом доводи апеляційної скарги ідентичні тим, які наводилися позивачем під час розгляду справи місцевим господарським судом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2017 апеляційну скаргу було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 23.11.2017.

22.11.2017 та 23.11.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надійшли:

- заперечення третьої особи на апеляційну скаргу, в яких він просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, як необґрунтовану;

- клопотання позивача про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вказане клопотання було задоволено судом.

У зв'язку з перебуванням головуючого судді (доповідача) Зубець Л.П. на лікарняному, судове засідання, призначене на 23.11.2017, не відбулося.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2017, у зв'язку з виходом головуючого судді Зубець Л.П. з лікарняного, справу було призначено до розгляду в судовому засіданні на 14.12.2017.

14.12.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про призначення у справі судової експертизи (технічної експертизи документу), обґрунтоване тим, що оспорюваний договір про відступлення прав вимоги від 16.06.2015 виготовлений на паперових носіях у кількості 3 штук друкованим способом, при цьому сторінки між собою не скріплені, печатками сторін не завірені, підписи сторін договору на його сторінках відсутні, на останньому аркуші договору вбачається підпис невстановленої особи напроти прізвища ОСОБА_6 та нечіткий відтиск печатки з реквізитами ТОВ «Володар». Позивач вважає, що відповідач є фіктивним підприємством, а тому в даному випадку є підстави вважати, що на вищезгаданому договорі міститься відтиск печатки, що лише імітує його, а сторінки договору не відповідають тексту (чи могли бути змінені), що першочергово був виготовлений, розкріплення договору вчинено навмисно з метою заволодіння грошовими коштами позивача.

В судовому засіданні 14.12.2017 представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2017 у справі №910/9195/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. Окрім того, підтримав клопотання про призначення у справі судової експертизи та просив суд вказане клопотання задовольнити.

В судовому засіданні 14.12.2017 представник третьої особи заперечував проти апеляційної скарги з підстав, наведених у письмових запереченнях на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Проти клопотання позивача про призначення у справі судової експертизи заперечував, вказуючи про його необґрунтованість та недоцільність.

Представник відповідача у судове засідання 14.12.2017 не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та третьої особи у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення сторін та третьої особи про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів вирішила відмовити у задоволені клопотання позивача про призначення у справі судової технічної експертизи, як недоцільного та необґрунтованого. При цьому колегією суддів враховано, що господарськими судами розглядалася справа №910/6096/16 за участю тих самих сторін, предметом розгляду в якій були вимоги позивача про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 16.06.2015, хоча і з інших підстав, ніж у справі №910/9195/17. Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 у справі №910/6096/16, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2016 та Вищого господарського суду України від 16.11.2016, у задоволенні позову було відмовлено. При цьому господарські суди виходили з того, що позивач, який не є стороною оспорюваного ним правочину, не наводить та, відповідно, не доводить, які його права та законні інтереси порушуються цим правочином. Крім того, господарськими судами також зазначено про те, що підстави для визнання недійсним договору відступлення права вимоги відсутні. В межах розгляду справи №910/6096/16 судами було встановлено, що спірний договір зі сторони ТОВ "Володар" укладений директором товариства ОСОБА_6, який діяв на підставі Статуту. За висновком суду, з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованого 24.04.2016 щодо ТОВ "Володар", не вбачається наявність будь-яких обмежень повноважень директора товариства ОСОБА_6, зокрема, і щодо укладення угод від імені ТОВ "Володар" в межах наданих йому Статутом повноважень.

Тобто, в межах іншої справи досліджувалися обставини щодо укладення оспорюваного позивачем договору сторонами останнього. Окрім того, відступлення права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов'язанні, не впливає на зміст самого зобов'язання, заміна сторони у зобов'язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника.

В судовому засіданні 14.12.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

03.05.2012 між позивачем, як замовником, та відповідачем, як виконавцем, було укладено договір про закупівлю послуг №40-02 (далі - Договір закупівлі) (том справи - 1, аркуші справи - 20-23).

За умовами Договору закупівлі (розділ 1) виконавець зобов'язується у 2012 році надати замовнику послуги, зазначені в п.1.2 договору, а замовник прийняти і оплатити послуги на умовах, передбачених цим договором. Найменування послуг: консультативні послуги в наукових і технічних галузях, суміжних з будівництвом; проведення першочергових геологорозвідувальних робіт на нафту і газ (детальні багатокомпонентні 2D сейсморозвідувальні дослідження на Краснопопівському підземному сховищу газу) (далі - послуги). Послуги мають бути у кількості, необхідній для виконання цього договору. Детальний перелік та обсяг послуг зазначені у Геологічному завданні на надання послуг - Додаток №1 (далі - Геологічне завдання) та Календарному плані на надання послуг - Додаток №2 (далі - Календарний план). Обсяги закупівлі можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків.

Ціна погоджена в розділі 3 Договору закупівлі, згідно з п.3.1 якого ціна цього договору становить 34 979 010,00 грн., крім того, ПДВ 6 995 802,00 грн., всього 41 974 812,00 грн.

Порядок здійснення розрахунків визначений у розділі 4 Договору закупівлі, відповідно до п.п.4.1, 4.2 якого після укладення цього договору замовник може перерахувати на рахунок виконавця авансовий платіж у розмірі 70% від суми, зазначеної у п.3.1 договору, що становить 24 485 307,00 грн., крім того, ПДВ 4 897 061,40 грн., всього 29 382 368,40 грн. Далі розрахунки за послуги проводяться шляхом поетапної оплати замовником наданих послуг, після отримання замовником рахунку на оплату, якісно підготовленої відповідно до вимог Геологічного завдання та Календарного плану звітної документації, та після підписання замовником акту здачі-приймання наданих послуг по кожному виконаному етапу. При цьому із суми, яка повинна бути сплачена, вираховується питома частка авансового платежу. Розрахунки проводяться протягом 5-ти банківських днів від дати підписання замовником без зауважень до наданих послуг акту здачі-приймання наданих послуг та отримання документів, передбачених цим пунктом.

Права та обов'язки сторін визначені у розділі 6 Договору закупівлі, відповідно до п.6.1 якого замовник зобов'язаний, зокрема: своєчасно та в повному обсязі сплачувати за надані послуги; приймати надані послуги згідно з актом здачі-приймання наданих послуг (якщо результати наданих послуг відповідають умовам договору); протягом 30-ти календарних днів з дня отримання звітної документації, визначеної Геологічним завданням та Календарним планом, акту здачі-приймання наданих послуг за виконаний етап надати виконавцю підписаний вищезазначений акт або мотивовану відмову від прийняття послуг.

На виконання умов Договору закупівлі відповідач надав, а позивач прийняв послуги на загальну суму 41 974 812,00 грн., про що сторонами було складено відповідні зведені акти здачі-приймання наданих послуг.

16.06.2015 між відповідачем, як первісним кредитором, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Надра Інтегровані рішення", правонаступником якого є третя особа, як новим кредитором, було укладено договір відступлення права вимоги (далі - Договір відступлення права вимоги) (том справи - 1, аркуші справи - 17-19).

За умовами Договору відступлення права вимоги (розділі 1, 2) первісний кредитор передає свої права (відступає права вимоги), а новий кредитор набуває усі права первісного кредитора по Договору закупівлі (далі - основний договір). Правами для цілей договору розуміються усі існуючі права вимоги кредитора до боржника (позивача), у обсязі та на умовах, що існують на момент відступлення, у т.ч. права вимоги грошових та інших зобов'язань по основному договору. Відступлення права вимоги заборгованості за основним договором до боржника (позивача) новому кредитору здійснюється без компенсації первісному кредитору вартості такої заборгованості. Цей договір є договором відступлення (переуступки) права вимоги та не є договором купівлі-продажу права вимоги.

Відступлення права вимоги первісним кредитором та набуття новим кредитором права вимоги набувають чинності у момент укладення цього договору, за умови його належного підписання обома сторонами та скріплення печатками сторін (п.3.4 Договору відступлення права вимоги).

В п.4.2 Договору відступлення права вимоги передбачено, що новий кредитор приймає зобов'язання письмово повідомити боржника про заміну кредитора у зобов'язанні (набуття права вимоги) по основному договору.

Обґрунтовуючи свої вимоги (з урахуванням заяви про зміну підстав позову), позивач зазначав про те, що сторони спірного Договору відступлення права вимоги не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення вказаного правочину. За твердженням позивача, відповідач є фіктивним підприємством.

Позивач вважає, що оспорюваний ним Договір відступлення права вимоги не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки не був направлений на настання реальних наслідків, а тому вказаний правочин має бути визнаний судом недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 16, 84, 203, 234 Цивільного кодексу України.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають як фактичним обставинам справи, так і вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В ч.1, п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, ст. ст. 207, 208 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (аналогічна правова позиція наведена в п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу припису наведеної статті правомірність правочину презюмується і обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про визнання недійсним Договору відступлення права вимоги, вказуючи про його фіктивність.

З цього приводу судом було встановлено наступне.

В ст. 234 Цивільного кодексу України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення (аналогічна правова позиція викладена в п.3.11 постанови Пленуму Вищого господарського України №11 від 29.05.2013 (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

В ст. ст. 512, 514, 516 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, відступлення права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов'язанні, не впливає на зміст самого зобов'язання, заміна сторони у зобов'язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника. При цьому наведеними нормами цивільного законодавства не встановлено вимог щодо платності відступлення права вимоги, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити, що спростовує відповідні доводи позивача.

Як було встановлено судом, відповідно до п.3.4 Договору відступлення права вимоги третя особа, як новий кредитор, набула права вимоги оплати послуг за Договором закупівлі з моменту укладення Договору відступлення права вимоги.

При цьому згідно з п.2.1 Договору відступлення права вимоги відступлення права вимоги заборгованості за основним договором до позивача, як боржника, новому кредитору здійснюється без компенсації первісному кредитору вартості такої заборгованості.

Таким чином, Договір відступлення права вимоги є виконаним, оскільки на його виконання відповідач передав третій особі майно - права вимоги до позивача, які виникли з Договору закупівлі.

Ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що сторони спірного Договору відступлення права вимоги не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення, а тому суду не доведено фіктивність вказаного правочину.

Колегією суддів враховано посилання позивача на вироки Комінтернівського районного суду м. Харкова, однак останні не стосуються відповідача та не містять обставин щодо вчиненого між відповідачем та третьою особою Договору про відступлення прав вимоги, а тому не носять преюдиційний характер для господарського суду у розумінні ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала Печерського районного суду від 06.04.2017 у справі №757/19329/17-к, про яку зазначає позивач, приймалася за наслідками розгляду клопотання про призначення документальної позапланової виїзної перевірки вимог податкового законодавства і в ній міститься лише виклад визначених прокурором мотивів клопотання про проведення слідчої дії, а не встановлені судом обставини.

Доводи про кримінальні провадження №0002240 та №0000135 щодо фіктивного підприємництва відповідача та замаху на заволодіння грошовими коштами не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки згідно зі ст. 214 Кримінального процесуального кодексу України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов'язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Тобто, внесення відомостей щодо можливого вчинення правопорушення не може вважатися належним доказом доведеності факту вчинення правопорушення.

В ст. 55-1 Господарського кодексу України вказано, що ознаки фіктивності, що дають підстави для звернення до суду про припинення юридичної особи або припинення діяльності фізичною особою - підприємцем, в тому числі визнання реєстраційних документів недійсними: зареєстровано (перереєстровано) на недійсні (втрачені, загублені) та підроблені документи; не зареєстровано у державних органах, якщо обов'язок реєстрації передбачено законодавством; зареєстровано (перереєстровано) у органах державної реєстрації фізичними особами з подальшою передачею (оформленням) у володіння чи управління підставним (неіснуючим), померлим, безвісти зниклим особам або таким особам, що не мали наміру провадити фінансово-господарську діяльність або реалізовувати повноваження; зареєстровано (перереєстровано) та проваджено фінансово-господарську діяльність без відома та згоди його засновників та призначених у законному порядку керівників.

Фіктивним підприємництвом є створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона (ст. 205 Кримінального кодексу України).

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, ознаки фіктивного підприємництва виникають лише у разі доведеності в порядку кримінального провадження ознак цієї фіктивності. Водночас, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про фіктивність відповідача.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведено наявність обставин, з якими законодавство пов'язує недійсність правочину, у зв'язку з чим правові підстави для задоволення позову відсутні.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності заявлених ним вимог та на спростування висновків місцевого господарського суду.

Доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2017 у справі №910/9195/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2017 у справі №910/9195/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/9195/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у встановленому законодавством порядку і строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк