РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2017Справа №910/15498/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрінтерінвест"

до Національного банку України, Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк"

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - Нижник О.М. (представник за довіреністю);

від відповідача 1 - Омельчук В.М. (представник за довіреністю);

від відповідача 2 - Кондратьєва Д.О. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрінтерінвест" звернулося до суду з позовом до Національного банку України, Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у забезпечення вимог відповідача 1 до відповідача 2, що випливають з Кредитного договору від 03.03.2009 № 19, передав відповідачу 1 на підставі укладеного з ним Іпотечного договору від 28.05.2014 № 33 в іпотеку нерухоме майно. Вважаючи, що відповідач 2 має можливість виконати свої зобов'язання перед відповідачем 1, проте останній прийняття такого виконання навмисно затягує, позивач просив визнати незаконною бездіяльність відповідача 1 щодо неприйняття від відповідача 2 виконання зобов'язання (погашення заборгованості) за Кредитним договором, зобов'язати відповідача 2 виконати зобов'язання (погасити заборгованість) за Кредитним договором шляхом перерахування на рахунок відповідача 1 грошових коштів у повній сумі заборгованості, а відповідача 1 - прийняти від відповідача 2 виконання вказаного зобов'язання.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити.

Відповідач 1 позов не визнав, пославшись у відзиві зокрема на те, що позивачем не доведено наявність його порушеного права та охоронюваного законом інтересу, відповідач 1 не реалізовував право на звернення стягнення на предмет іпотеки, та з моменту набуття державою права власності на акції відповідача 2, останній здійснював погашення заборгованості за Кредитним договором, а відповідач 1 приймав та спрямовував грошові кошти у рахунок погашення боргу. Крім того, примусове списання коштів з рахунку відповідача 2 є правом, а не обов'язком відповідача 1.

На підставі викладеного відповідач 1 просив у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача 1 просив в позові відмовити.

Відповідач 2 проти задоволення позову заперечував, пославшись у відзиві зокрема на те, що вимоги відповідача 1 за Кредитним договором не задовольнялися шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому чи позасудовому порядку, що свідчить про відсутність порушених прав та інтересів позивача, як іпотекодавця.

На підставі викладеного відповідач 2 просив у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача 2 проти задоволення позову заперечував.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що 03.03.2009 між відповідачами був укладений Кредитний договір № 19, за умовами п. 1.1 якого відповідно до Тимчасового положення про надання Національним банком України кредитів для підтримки ліквідності банків у разі реальної загрози стабільності банківської системи, затвердженого постановою Правління НБУ від 25.12.2008 № 459, постанови Правління НБУ від 25.02.2009 № 92/БТ, кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання (кредит), на умовах, визначених цим договором та додатковими договорами до нього.

Протягом 2009-2016 років сторонами неодноразово укладалися додаткові договори №№1-81, якими, зокрема, змінювалися загальний розмір кредиту, процентна ставка, графіки погашення кредитної заборгованості тощо.

Відповідно до пункту 1.2 Кредитного договору в редакції додаткового договору від 12.06.2014 № 66 відповідач 1 надає відповідачу 2 кредит на загальну суму грн. на строк з 03.03.2009 по 23.12.2016. Загальна сума заборгованості за Кредитним договором складається з трьох частин: грн., наданих у повному обсязі до 21.02.2014, зі строком погашення по 23.12.2016; грн., які будуть надані з 21.02.2014, з яких грн. надаються 21.02.2014, 500000000 грн. - 25.02.2014, 306300000 грн. - 26.02.2014, зі строком погашення по 23.12.2016; грн., які будуть надані з 26.05.2014, з яких 770000000 грн. надаються 26.05.2014; грн. надаються 29.05.2014; 145000000 грн. надаються з 07.07.2014, зі строком погашення по 23.12.2016.

Пунктом 1.4 Кредитного договору в редакції додаткового договору від 26.01.2010 № 42 визначено, що в якості забезпечення позичальником виконання всіх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати процентів, штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпечення заставою вимоги кредитор укладає з позичальником та/або майновими поручителями іпотечні договори, предметом іпотеки за якими є об'єкти нерухомого майна, що належить на праві власності позичальнику (і/або майновим поручителям), договори застави (іпотеки), предметом застави (іпотеки) за якими є інше ніж нерухомість високоліквідне забезпечення, а також договори застави майнових прав, предметом застави за якими є майнові права за наданими позичальником кредитами, у тому числі такі, що забезпечені нерухомістю і земельними ділянками.

На виконання умов кредитного договору НБУ надав банку кредитні кошти, а банк частково повернув такі кошти та сплачував за їх користування проценти, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками та меморіальними ордерами.

В якості забезпечення виконання грошового зобов'язання за Кредитним договором (із майбутніми змінами та доповненнями, новаціями, у т.ч., які збільшують розмір основного зобов'язання та продовжують строк користування кредитом), 28.05.2014 між відповідачем 1, як іпотекодержателем, та позивачем, як іпотекодавцем, був укладений Іпотечний договір № 36, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за № 4998, відповідно до якого позивач надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно згідно з описом, що міститься в Додатку № 1, вартість якого складає 113154019 грн., що не вище оціночної вартості (п. 1., 5., 9. Іпотечного договору).

За змістом пункту 15.8 Іпотечного договору з метою задоволення своїх вимог відповідач 1 має право: звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання зобов'язань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані (пункт 15.8.1); звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань за Кредитним договором у випадках: порушення відповідачем 2 зобов'язань, передбачених Кредитним договором; порушення позивачем правил про заміну предмету іпотеки; порушення позивачем зобов'язань за цим договором; виявлення відповідачем 1 погіршення стану предмету іпотеки, або зменшення вартості предмету іпотеки понад нормального фізичного зносу, або фактичної часткової відсутності предмету іпотеки; встановлення невідповідності дійсності відомостей, що містяться кредитному договорі або в цьому договорі; невиконання вимог пункту 17.1 даного договору; порушення господарським судом справи про відновлення платоспроможності або визнання банкрутом іпотекодавця, чи про визнання недійсними його установчих документів, чи про скасування його державної реєстрації; прийняття власником або компетентним органом рішення про ліквідацію позивача; ліквідація юридичної особи позивача (пункт 15.8.2).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, сторонами Кредитного договору було погоджено, що кінцевим строком повернення грошових коштів є 23.12.2016.

У листі заступника Голови НБУ від 24.02.2017 №41-00009/14703, надісланого в якості відповіді про наміри відповідача 2 здійснити планове погашення заборгованості, висловлено позицію НБУ щодо неприпустимості зменшення обсягу відповідальності фінансового та майнових поручителів за рахунок наданої банку державної підтримки шляхом погашення утвореної заборгованості. Так, із даного листа вбачається повідомлення однією стороною (кредитора) іншу (позичальника) про наміри стосовно правовідносин по укладеному з відповідачем 1 Кредитному договорі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відтак, обов'язок іпотекодавця виконати за боржника обов'язок перед кредитором з'являється у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

При цьому, виконання зобов'язання за боржника саме майновим поручителем, яким є позивач у даній справі, за рахунок належного йому майна не може залежати від небажання боржника або кредитора виконати або прийняти належне виконання зобов'язання, оскільки іпотечний договір є зобов'язанням, укладеним на забезпечення виконання основного зобов'язання - повернення Банком кредитних коштів, та не має наслідком заміну боржника в основному зобов'язанні чи встановлення двох боржників у основному зобов'язанні.

Тобто, іпотечні договори є похідними зобов'язаннями, спрямованими на забезпечення виконання ПАТ КБ «Приватбанк» своїх грошових зобов'язань перед НБУ, та право вимоги у НБУ до позивача виникає лише внаслідок прострочення виконання банком своїх зобов'язань, а отже першочерговий обов'язок із сплати коштів НБУ наявний саме у ПАТ КБ "Приватбанк".

У той же час, відповідно до інформації, що міститься в "Окремій проміжній скороченій фінансовій звітності за квартал, що закінчився 30 червня 2017 року ПАТ КБ "Приватбанк", що опублікований на офіційній сторінці ПАТ КБ "Привтбанк" у мережі Інтернет за посиланням https://static.privatbank.ua/files/qvart2kv2017.pdf, залишок на рахунку Банку в НБУ станом на 30.06.2017 складає грн.

Таким чином, оскільки відповідно до умов договору саме у ПАТ КБ «Приватбанк» існує прямий обов'язок щодо своєчасного та в повному обсязі погашення кредиту та процентів за використання кредитом, а тому відповідач 2, не виконуючи умови договору та не здійснюючи жодних дій щодо повернення кредитних коштів за наявності останніх у відповідача 2 являється опосередкованим порушенням законних прав та охоронюваних інтересів позивача, як іподекодавця.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

З аналізу наведених норм вбачається, що іпотекодавець відповідає перед кредитором не лише в розмірі основного зобов'язання, а й зобов'язаний відшкодувати суми процентів, неустойки, відшкодування збитків, які можуть виникнути на підставі відповідного договору у разі невиконання (неналежного виконання) боржником його умов.

Згідно приписів національного законодавства у разі якщо боржником буде прострочено виконання основного зобов'язання, а умовами договору передбачено відповідальність за невиконання (неналежне виконання) такого зобов'язання, загальний обсяг суми, яка підлягатиме стягненню з боржника, а відтак обсягу зобов'язання, яке повинен виконати майновий поручитель з метою недопущення звернення стягнення на передане ним в іпотеку майно, буде пропорційно збільшуватись в залежності від терміну прострочення.

Прострочення боржника в даному випадку має безпосередній вплив на розмір майнового блага майнового поручителя, зменшення обсягів якого залежатиме від проміжку часу протягом якого боржник прострочує виконання свого зобов'язання перед кредитором.

У даному випадку прострочення боржника призводить до зростання обсягу зобов'язання банку перед НБУ, та таке зростання є обернено пропорційним можливості позивача виконати перед кредитором зобов'язання боржника з метою припинення зобов'язань іпотеки та збереження права власності на нерухоме майно, а в подальшому взагалі може призвести до унеможливлення виконання позивачем зобов'язань боржника у зв'язку з його надмірним збільшенням та відповідно до унеможливлення зберегти позивачем своє право власності на предмет іпотеки.

Доданими до матеріалів справи меморіальними ордерами та платіжними дорученнями підтверджується сплата відповідачем 2 лише частини заборгованості за кредитним договором, поточних процентів за користування кредитом, тоді як станом на дату винесення рішення повна сума кредиту ПАТ КБ «Приватбанк» погашена не була, як не була погашена і частина заборгованості по кредиту, наміри щодо погашення якої висловив ПАТ «КБ «Приватбанк» у своєму листі на адресу НБУ.

Частиною 1 статті 35 Закону України "Про іпотеку" визначено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Пунктом 24 Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку відповідно до статті 36 Закону України "Про іпотеку" шляхом: передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань банку по кредитному договору у поряду, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку"; продажу предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку".

Таким чином, прострочення боржника перед кредитором може мати наслідком звернення стягнення на майно, що належить позивачу та було передано в іпотеку за Іпотечним договором, а відтак, зважаючи на те, що боржник має можливість виконати своє грошове зобов'язання перед НБУ, перекладання обов'язку зі сплати кредитних коштів з банку на позивача під загрозою втрати права власності на нерухоме майно суперечило б засадам добросовісності.

Твердження НБУ про набуття позивачем права вимоги до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" у зв'язку із виконанням ним зобов'язання банку, не є рівнозначно набутим майном взамін праву власності на нерухоме майно, оскільки фактично матиме місце втрата права власності на нерухоме майно та набуття взамін нього права грошової вимоги до банку, яке на відміну від вимог НБУ, не буде забезпеченим, а тому у позивача наявний самостійний майновий інтерес у виконанні Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" грошових зобов'язань перед НБУ, який також в силу приписів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає захисту на рівні із правом власності.

Відповідно до частини 2 статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Норма ч. 2 ст. 386 ЦК України закріплює за власником право у разі наявності в нього достатніх підстав припускати можливість порушення свого права власності іншою особою звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначена норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, що вже відбулися, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому, тобто застосовувати такий спосіб захисту своїх порушених прав, як попередження або припинення можливого порушення його прав власника в майбутньому. Таке правило відповідає особливому характеру права власності як його абсолютного права.

Відтак, ч. 2 ст. 386 ЦК України закріплений окремий превентивний (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися.

Таким чином, виходячи зі змісту вказаної статті, позов про превентивний захист права власності може бути пред'явлений власником, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 19.11.2014 у справі № 6-180цс14.

За таких обставин, зважаючи на наявність реальної загрози порушення права власності, позивач вправі реалізувати превентивний спосіб захисту своїх прав з метою запобігання їх порушення в майбутньому, у зв'язку з чим, враховуючи приписи ст. 55, 124 Конституції України та ч. 2 ст. 386 ЦК України, звернення позивача із даним позовом про зобов'язання боржника виконати зобов'язання є обґрунтованим та ефективним способом захисту його права від порушення в майбутньому, а відтак дана позовна вимога підлягає задоволенню.

Згідно з частини 1 статті 73 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк має переважне і безумовне право задовольняти будь-яку основану на здійсненому рефінансуванні банку вимогу, оформлену у встановленому законом порядку, за якою настав строк погашення.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що переважне і безумовне право реалізується Національним банком шляхом списання у безспірному порядку заборгованості з рахунків банку і відчуження майна, що перебуває у заставі як забезпечення вимог Національного банку, та задоволення вимог за рахунок чистого доходу від їх відчуження. Національний банк здійснює відчуження майна, набутого у власність, у рахунок погашення боргу за наданими банкам кредитами для підтримки ліквідності у визначеному ним порядку, без погодження з іншими органами державної влади.

Згідно з пунктом 5.3 Положення про надання Національним банком України стабілізаційних кредитів банкам України, затвердженого постановою Правління НБУ № 327 від 13.07.2010 р., Національний банк має право реалізувати своє переважне і безумовне право відповідно до статті 73 Закону України "Про Національний банк України" шляхом списання у безспірному порядку заборгованості з рахунків банку і відчуження майна, що перебуває в заставі/іпотеці як забезпечення вимог Національного банку, та задоволення вимог за рахунок чистого доходу від їх відчуження, та/або вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором за наявності викладених у цьому пункті фактів.

Постановою Правління НБУ № 220 від 31.03.2016 р. було затверджено Технічний порядок проведення операцій з надання Національним банком України стабілізаційних кредитів банкам України (надалі - порядок), розроблений з метою врегулювання взаємодії Національного банку України і банків України під час надання стабілізаційного кредиту, зміни умов кредитного договору, контролю за виконанням банком умов кредитного договору і договору застави/іпотеки.

Згідно з підпунктом 1 пункту 42 Порядку у разі невиконання або неналежного виконання банком зобов'язань, передбачених кредитним договором, щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування ним: заборгованість відображається в перший робочий день, що настає за днем закінчення строку виконання зобов'язань згідно з умовами кредитного договору/вимоги Національного банку щодо дострокового виконання банком зобов'язань за кредитним договором, за рахунками з обліку простроченої заборгованості та/або прострочених нарахованих доходів.

Пунктом 43 вказаного порядку передбачено, що Департамент супроводження кредитів не пізніше наступного робочого дня після віднесення заборгованості банку на рахунки з обліку простроченої заборгованості та/або прострочених нарахованих доходів, надсилає вимогу банку про необхідність сплати простроченої заборгованості за кредитним договором не пізніше наступного робочого дня після отримання вимоги.

Відповідно до пункту 2.6 вказаного договору позичальник доручає здійснювати договірне списання коштів з рахунків позичальника на виконання зобов'язань за цим договором, в тому числі в разі його дострокового розірвання (відмови, припинення).

За змістом пункту 3.2.4 кредитного договору кредитор має право здійснювати договірне списання коштів з рахунків позичальника на виконання зобов'язань за цим договором, у тому числі в разі його дострокового розірвання.

Враховуючи вищевикладене, НБУ відповідно до умов договору та норм Закону наділено саме правом вчиняти дії щодо договірного списання, тобто обумовлену певними обставинами підставу задовольнити вимоги за кредитним договором шляхом договірного списання коштів з рахунків позичальника. Проте, таке право у разі неналежного виконання позичальником своїх обов'язків за договором з повернення кредиту, не перетворюється в обов'язок НБУ щодо договірного списання коштів.

Тобто, НБУ своїми діями (бездіяльністю) щодо несписання коштів внаслідок настання строку виконання банком грошового зобов'язання за кредитним договором не порушив права позивача у даній справі, оскільки таке списання вчиняється лише у разі вчинення НБУ на власний розсуд дій для захисту своїх порушених прав за договором про надання кредиту.

Зважаючи на наявне у НБУ в силу умов кредитного договору та норм законодавства право на списання коштів з рахунків Банку у разі його прострочення, вимоги позивача про визнання незаконною бездіяльності НБУ щодо не прийняття від банку виконання зобов'язань за Кредитним договором а також зобов'язання НБУ прийняти від банку виконання зобов'язань не підлягають задоволенню як такі, що є необґрунтованими, оскільки у НБУ наявне лише право, а не обов'язок, щодо договірного списання коштів з рахунків ПАТ КБ «Приватбанк» та в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» дій щодо виконання зобов'язання з повернення кредиту, а тому право позивача вказаними діями (бездіяльністю) на даний час порушено не було.

За наведених обставин, дана позовні вимоги про визнання незаконною бездіяльності відповідача 1 щодо неприйняття від відповідача 2 виконання зобов'язань (погашення заборгованості) за Кредитним договором та про зобов'язання НБУ прийняти від банку виконання зобов'язань задоволенню не підлягають.

За ч. 1 ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" (м. Київ, вул. М. Грушевського, 1д; ідентифікаційний код 14360570) виконати зобов'язання (погашення заборгованості) за Кредитним договором від 03.03.2009 № 19, укладеним між Національним банком України (м. Київ, вул. Інститутська, 9; ідентифікаційний код 00032106) та Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" (м. Київ, вул. М. Грушевського, 1д; ідентифікаційний код 14360570) у повній сумі заборгованості.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" (м. Київ, вул. М. Грушевського, 1д; ідентифікаційний код 14360570) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрінтерінвест" (м. Дніпро, просп. Гагаріна, 137; ідентифікаційний код 26390501) судовий збір у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 19.12.2017

Суддя Я.В. Маринченко