РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2017Справа №910/19166/17

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах»

до Моторного (транспортного) страхового бюро України

про стягнення 6.200,54 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України 6.200,54 грн. виплаченого страхового відшкодування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.11.2014 в м. Ірпінь відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Mercedes Benz C 200, державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу Chery, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 В результаті ДТП пошкоджено автомобіль марки Mercedes Benz C 200, державний номерний знак НОМЕР_1, який застрахований у позивача на підставі договору добровільного страхування № SUH0CPS-138H0TQ (SU00A:) від 17.09.2013. Винуватцем за вказаним ДТП є водій ОСОБА_2, що встановлено постановою Ірпінського міського суду Київської області у справі № 367/7210/14-п від 17.11.2014. Позивач на підставі рахунку № СМ-0000062 від 12.11.2014 та страхового акту № Э.ENSTRAX/3-10366354 від 01.12.2014 виплатив страхове відшкодування в сумі 6.200,54 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 5069 від 02.12.2014. Позивач зазначає, що водій винний у ДТП має посвідчення учасника бойових дій НОМЕР_3, а тому відповідач у відповідності до ст. 13.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за рахунок коштів Фонду захисту потерпілих.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 порушено провадження у справі № 910/19166/17, справу призначено до розгляду на 21.11.2017. Даною ухвалою відповідно до ст. 65 Господарського процесуального кодексу України витребувано у Міністерства оборони України інформацію щодо надання статусу учасника бойових дій громадянину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянину України, який мешкає за адресою 08205, АДРЕСА_1 (посвідчення НОМЕР_3).

Позивачем 15.11.2017 до відділу діловодства суду подано витребувані судом документи та заяву, в якій позивач просить, у разі нез'явлення представника позивача в судове засідання, розглядати справу без участі позивача за наявними матеріалами.

17.11.2017 на адресу суду від Міністерства оборони України надійшов лист № 226/9521 від 10.11.2017, в якому зазначено, що посвідчення бойових дій серії Е до Міністерства оборони України не надходили, з метою отримання відповіді на запит рекомендовано звернутись до Міністерства соціальної політики України.

Відповідач у поданому в судовому засіданні 21.11.2017 відзиві на позовну заяву проти задоволен6ня позовних вимог заперечує, оскільки позивачем не подано необхідних документів для покладення на МТСБУ обов'язку здійснити позивачу регламенту виплату за особу, яка не застрахувала свою відповідальність та яка не підтвердила своє право. передбачене ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/19166/17 від 21.11.2017, у зв'язку з не з'явленням в судове засідання представника позивача та необхідністю витребування інформації, розгляд справи був відкладений на 12.12.2017. Даною ухвалою витребувано у Міністерства соціальної політики України інформацію щодо надання статусу учасника бойових дій громадянину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянину України, який мешкає за адресою 08205, АДРЕСА_1 (посвідчення НОМЕР_3).

Позивач в судове засідання 12.12.2017 не з'явився.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, оскільки

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України ухвалу від 21.11.2017 було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 660 на адресу, що зазначена в позовній заяві, а саме: 49100, м. Київ, Кодацький узвіз, 2, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням позивача.

Відповідач ухвалу суду від 21.11.2017, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 05.12.2017, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення за № 660.

Відповідач в судове засідання 12.12.2017 не з'явився.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, оскільки

Згідно абз. 2 п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Протокол судового засідання від 21.11.2017 свідчить про те, що представник відповідача ОСОБА_3 згідно довіреності № 6-03/122 від 16.03.2017 був присутній в цьому засіданні та повідомлений про те, що наступне судове засідання відбудеться 12.12.2017.

Більше того в матеріалах справи наявна розписка від 21.11.2017 представника позивача ОСОБА_3 про те, що останньому повідомлено судом про дату та місце проведення наступного засідання у справі № 910/19166/17.

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського сулу України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представників сторін.

В судовому засіданні 12.12.2017, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

17.09.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (страхувальник) та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» (страховик) був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту № SUH0CPS-138H0TQ (SU00A:) (далі - договір), відповідно до якого застраховано транспортний засіб Mercedes Benz C 200, державний номерний знак НОМЕР_1.

07.11.2014 о 08:20 год. в м. Ірпінь по вул. Свердлова водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем Chery, державний номерний знак НОМЕР_2 виїжджаючи із другорядної дороги на головну не надав перевагу в русі автомобілю Mercedes Benz C 200, державний номерний знак НОМЕР_1, який рухався по головній дорозі, а саме вул. 3-го Інтернаціональну, внаслідок чого сталась ДТП та транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Згідно з постановою Ірпінського міського суду Київської області від 17.11.2014 у справі № 367/721/14-п ОСОБА_2 визнано винним за вчинене правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення в розмірі 340,00 грн.

Відповідно до звіту про оцінку колісного транспорту № 22/11/14 від 11.11.2014 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Mercedes Benz C 200, державний номерний знак НОМЕР_1 складає 6.200,54 грн.

Згідно рахунку-фактури № СМ-0000062 від 12.11.2014, який виставлено ФОП ОСОБА_4, до якого звернувся страхувальник вартість робіт внаслідок пошкодження автомобіля Mercedes Benz C 200, державний номерний знак НОМЕР_1 становить 6.200,54 грн.

Відповідно до акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 62 від 12.11.2014 ФОП ОСОБА_4 виконано, а страхувальником прийнято ремонтні роботи (послуги) автомобіля Mercedes Benz C 200, державний номерний знак НОМЕР_1 на суму 6.200,54 грн. без ПДВ.

На підставі звіту № 22/11/14 від 11.11.2014 та договору добровільного страхування позивачем було складено страховий акт № Э.ENSTRAX/3-10366354 від 01.12.2014, а також розраховано суму страхового відшкодування.

Вказаним страховим актом позивачем визнано подію страховою та вирішено виплатити страхове відшкодування в загальному розмірі 6.200,54 грн.

Кошти в розмірі 6.200,54 грн. були перераховані позивачем страхувальнику згідно платіжного доручення № 5069 від 02.12.2014.

Позивач зазначає, що водієм транспортного засобу Chery, державний номерний знак НОМЕР_2 завдано шкоди страхувальнику позивача, проте, у зв'язку із тим, що цивільно-правову відповідальність першого не застраховано, страхове відшкодування підлягає стягненню з відповідача на підставі ст. 41.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки винна особа є учасником бойових дій.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Частиною 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 990 Цивільного кодексу України встановлено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та ст.993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами 1, 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

За цими нормами страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні, набуває право вимоги відшкодування до заподіювача, але у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність винної особи ОСОБА_2 на момент скоєння ДТП - 07.11.2014 не була застрахована, за відсутності доказів протилежного.

Відповідно до ч. 1 п. 39.1 ст. 39 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з підпунктами 39.2.1 та 39.2.2 пункту 39.2 ст. 39 цього ж Закону основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом; управління централізованими страховими резервними фондами, що створюються при МТСБУ для забезпечення виконання покладених на нього функцій.

Відповідно до п. 43.1. ст. 43 Закону для забезпечення виконання зобов'язань членів МТСБУ перед страхувальниками і потерпілими при ньому створюються такі централізовані страхові резервні фонди:

- фонд страхових гарантій, призначений для забезпечення платоспроможності МТСБУ під час взаєморозрахунків з уповноваженими організаціями інших країн у галузі страхування цивільно-правової відповідальності, з якими МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування та взаємне врегулювання питань стосовно відшкодування шкоди.

- фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах (фонд захисту потерпілих), призначений для здійснення розрахунків з потерпілими у випадках, передбачених цим Законом.

Підпунктом «г» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону.

Відповідно до пункту 13.1 статті 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Позивачем належними засобами доказування не доведено та матеріали справи не містять доказів в підтвердження того, що водій ОСОБА_2 є учасником бойових дій та в силу положень п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звільнений від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.

Зазначене свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог страховика до МТСБУ щодо стягнення регламентної виплати за збитки, завдані особою цивільно-правова відповідальність якої не застрахована.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Таким чином, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» безпідставні та задоволенню не підлягають повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 19.12.2017.

Суддя В.В.Сівакова