РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2017Справа №910/20527/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.»

до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської

державної адміністрації) «Київреклама»

про визнання договору недійсним

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача Борисюк О.В., довіреність № 196-3740/КР від 14.08.2017

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» про визнання недійсним з моменту укладення договору № 1111/13 на право тимчасового користування місцем(-ями) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), що перебуває(-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва, укладений між сторонами 07.08.2013.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що місце де знаходиться реклама позивача (частина будівлі загальною площею 6968,3 кв. м. за адресою: м. Київ, просп.. Перемоги, 1) перебувало у приватній власності декількох власників, в тому числі позивача. Рішенням Господарського суду міста Києва № 910/2699/15-г КП «Київрекалама» визнано таким, що протягом періоду з 22.09.2011 по 20.08.2014 займало монопольне (домінуюче) становище на ринку надання у тимчасове користування місць для розміщення об'єктів зовнішньої реклами (ОРЗ) у частині нарахування та отримання плати за право тимчасового користування місцями для розміщення ОРЗ на місцях, які перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Києва з часткою 100%. також визнано що підприємство зловживало своїм монопольним становищем за що було притягнуто до відповідальності. Відповідач фактично не надає жодної послуги позивачу, не передає у користування ані площу, ані рекламний засіб, оскільки і перше і друге є приватною власністю та відповідач не має право розпоряджатись ними. Однак використовуючи монопольне становище позивачеві нав'язується укладення договору під загрозою демонтажу рекламного засобу. Вважає, що договір укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист економічної конкуренції». Отже, під час укладення договору відповідач не мав права розпоряджатись приватною власністю, волевиявлення позивача не було вільним, фактично правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків для відповідача, тобто порушено вимоги п.п 1, 2, 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, що у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва № 910/20527/16 від 30.03.2017 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду № 910/20527/16 від 26.07.2017 рішення Господарського суду міста Києва № 910/20527/16 від 30.03.2017 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України № 910/20527/16 від 27.11.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.07.2017 у справі № 910/20527/16 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/20527/16 були отримані Господарським судом міста Києва 04.12.2017.

Розпорядженням Керівника апарату Господарського суду міста Києва від 04.12.2017 за № 05-23/3135 щодо призначення повторного автоматичного розподілу судових справ, призначено проведення повторного автоматичного розподілу даної справи.

Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 04.12.2017 визначено суддю Сівакову В.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 справу призначено до розгляду на 14.12.2017.

Позивач в судове засідання 14.12.2017 не з'явився.

Позивач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, оскільки

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України ухвалу від 05.12.2017 було надіслано позивачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 522 на адресу, що зазначена в позовній заяві, а саме: 03135, м. Київ, просп.. Перемоги, 136.

Позивач ухвалу суду від 05.12.2017, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 08.12.2017, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення за № 522.

Про поважні причини неявки в судове засідання повноважного представника позивача суд не повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи від позивача не надходило.

Відповідач у поданих 13.12.2017 до відділу діловодства суду поясненнях просить провадження у справі припинити на підставі п. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки є рішення у справі № 910/11522/14 про той же предмет між тими ж сторонами і з тих же підстав, яким в задоволенні позову ТОВ «О.М.С.» про визнання договору недійсним відмовлено повністю.

Суд розглянувши клопотання відповідача про припинення провадження у справі відмовляє в його задоволенні з огляду на наступне

Стаття 80 Господарського процесуального кодексу України містить вичерпний перелік підстав з яких господарський суд припиняє провадження у справі.

Припинення провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства.

Відповідно до п. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

З наданої відповідачем копії судових рішень у справі № 910/11522/14 вбачається, що підставою для визнання недійсним договору № 1111/13 від 07.08.2013 зазначено, що після укладення договору позивачу стало відомо, що будинок за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 136, до комунальної власності територіальної громади м. Києва не належить, а є приватною власністю окремих фізичних та юридичних осіб, в тому числі і позивача. Позивач вказував, що ввівши його в оману щодо перебування у комунальній власності місць розміщення рекламних засобів, відповідач порушив приписи законодавства: п. 32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 р. № 2067, п. 3.1.1 Порядку розміщення реклами в м. Києві, затвердженого Рішенням Київської міської ради 22.09.2011 № 37/6253.

Отже, предмет спору у справі № 910/11522/14 хоча і виник між тими ж сторонами про той же предмет, проте заявлений з інших підстав.

Відповідач в судовому засіданні 14.12.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представника позивача.

В судовому засіданні 14.12.2017, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

07.08.2013 між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» (далі - підприємство, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» (далі - розповсюджувач, позивач) було укладено договір № 1111/13 на право тимчасового користування місцем (-ями) для розміщення рекламного (-их) засобу (-ів), що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Києва (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору за цим договором на підставі відповідного наказу дозвільного органу про встановлення пріоритету на місце(-я) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), дозволу(-ів) на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці, наданого(-их) на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), розповсюджувачеві надається право тимчасового користування місцем(-ями) для розміщення, рекламного (-их) засобу(-ів) (далі - РЗ), що перебуває(-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва, його районів або повноваження щодо розпорядження яким(-и) здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва (далі - право тимчасового користування), за умов повного дотримання розповсюджувачем цього договору та Порядку розміщення реклами в місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради № 37/6253 від 22.09.2011, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок), а розповсюджувач - користуватися наданим йому правом тимчасового користування, своєчасно та згідно з умовами цього договору перераховувати плату за право тимчасового користування виключно на поточний рахунок підприємства, належним чином, своєчасно та у повному обсязі виконувати свої обов'язки за цим договором та не зловживати наданими розповсюджувачу правами.

Згідно п. 3.1. договору адресні програми на пріоритет - це перелік місць для розміщення РЗ, на які розповсюджувачем встановлено пріоритет. Адресна програма на пріоритет має відображати перелік місць для розміщення РЗ, на які встановлено пріоритет, дату та строк дії пріоритету, відомості про плату за право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів за місяць.

Відповідно до п.п. 3.2, 3.6 договору адресні програми на право тимчасового користування - це перелік місць для розміщення РЗ, на які розповсюджувачу надано дозволи на розміщення РЗ. Адресна програма на право тимчасового користування має відображати перелік місць для розміщення РЗ, на які розповсюджувачу надано дозволи на розміщення РЗ, вид РЗ, дату початку та закінчення строку дії договору на розміщення зовнішньої реклами, а також відомості про плату за право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів за місяць, що відповідає виду РЗ та визначається згідно відповідного розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Адресні програми є невід'ємною частиною цього договору.

З адресних програм на пріоритет № 2 від 07.09.2013, № 3 від 05.11.2013 та № 4 від 05.11.2013 до договору вбачається, що за розповсюджувачем ЗР установлено пріоритет на місце розташування РЗ за адресою: Святошинський район, просп. Перемога, 136:

конструкції на даху будинку (будівлі), споруді, розміри 16.350х2.200 заг. пл. 35.9700 кв. м., кількість площин 1 № 33727-13; строк дії пріоритету 22.10.2013;

конструкції на даху будинку (будівлі), споруді, розміри 16.350х2.200 заг. пл. 35.9700 кв. м., кількість площин 1 № 33728-13; строк дії пріоритету 22.10.2013;

конструкції на даху будинку (будівлі), споруді, розміри 2.750х2.750 заг. пл. 7.5625 кв. м., кількість площин 1 № 33645-13; строк дії пріоритету 07.01.2014;

конструкції на даху будинку (будівлі), споруді, розміри 16.350х2.200 заг. пл. 35.9700 кв. м., кількість площин 1 № 33727-13; строк дії пріоритету 22.01.2014;

конструкції на даху будинку (будівлі), споруді, розміри 16.350х2.200 заг. пл. 35.9700 кв. м., кількість площин 1 № 33728-13; строк дії пріоритету 22.01.2014;

конструкції на даху будинку (будівлі), споруді, розміри 2.750х2.750 заг. пл. 7.5625 кв. м., кількість площин 1 № 33645-13; строк дії пріоритету 15.10.2018;

конструкції на даху будинку (будівлі), споруді, розміри 16.350х2.200 заг. пл. 35.9700 кв. м., кількість площин 1 № 33727-13; строк дії пріоритету 15.10.2018;

конструкції на даху будинку (будівлі), споруді, розміри 16.350х2.200 заг. пл. 35.9700 кв. м., кількість площин 1 № 33728-13; строк дії пріоритету 15.10.2018;

Спір виник в зв'язку з тим, що будівля за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 136 де розміщено рекламні засоби позивача повністю не відносяться до комунальної власності територіальної громади та є приватною власністю кількох власників, в т. ч. позивача, а також договір укладено у період коли КП «Київреклама» займало монопольне становище на ринку надання у користування місць для розміщення ОРЗ, тобто волевиявлення позивача було не вільним та правочин фактично не спрямований на реальне настання правових наслідків для відповідача, що загалом на думку позивача є підставою для визнання договору недійсним.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Засади рекламної діяльності в Україні визначає Закон України «Про рекламу», який регулює відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами.

Згідно зі ст. 1 названого Закону зовнішньою рекламою є реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.

Розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Зовнішня реклама на територіях, будинках та спорудах розміщується за згодою їх власників або уповноважених ними органів (осіб) (ст. 16 Закону України «Про рекламу»).

Відповідно до Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про столицю України - місто-герой Київ», «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», «Про рекламу», «Про автомобільні дороги», «Про прискорений перегляд регуляторних актів, прийнятих органами та посадовими особами місцевого самоврядування", Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 2067 від 29.12.2003 (із змінами і доповненнями), Київською міською радою було прийнято рішення № 37/6253 від 22.09.2011 «Про затвердження Порядку розміщення реклами в м. Києві» (далі - Порядок).

Згідно з п.п. 1.3, 3.1.1 Порядку розміщення реклами в м. Києві Комунальне підприємство «Київреклама» - це комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підпорядковане Головному управлінню з питань реклами та уповноважене виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) виконувати функції з укладення договорів, нарахування та отримання плати за право тимчасового користування місцями (для розміщення РЗ), які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва, його районів або повноваження щодо розпорядження якими здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва, здійснювати контроль за надходженням плати за договорами, організовувати або здійснювати власними силами та засобами демонтаж самовільно встановлених рекламних засобів, надавати платні послуги та виконувати інші повноваження, передбачені цим Порядком та статутом підприємства. Комунальне підприємство «Київреклама» укладає з розповсюджувачем реклами договір на право тимчасового користування місцем(-ями) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), що перебуває(-ють) у комунальній власності територіальної громади міста Києва.

Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України № 2067 від 29.12.2003 затверджено Типові правила розміщення зовнішньої реклами, які регулюють відносини, що виникають у зв'язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, та визначають порядок надання дозволів на розміщення такої реклами (далі - Правила).

Відповідно до п. 2 Правил місцем розташування рекламного засобу є площа зовнішньої поверхні будинку, споруди, елемента вуличного обладнання або відведеної території на відкритій місцевості у межах населеного пункту, що надаються розповсюджувачу зовнішньої реклами в тимчасове користування власником або уповноваженим ним органом (особою).

Таким чином, до компетенції відповідача віднесено укладення договорів з розповсюджувачами зовнішньої реклами на право тимчасового користування місцями, які перебувають у комунальній власності, а надання місць для розміщення зовнішньої реклами у користування розповсюджувачами зовнішньої реклами є правом власників (або уповноважених ними органів) таких місць (будинків, споруд, об'єктів благоустрою тощо).

Відповідно до рішення Київської міської ради № 284/5096 від 02.12.2010 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», зокрема згідно з п. 101 таблиці 1 додатку № 8 до вказаного рішення, приміщення будівлі, розташованої за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 136, площею 2017 кв. м., віднесено до об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Святошинському районі.

Згідно розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації № 1922 від 29.10.2004 «Про надання дозволу Товариству з обмеженою відповідальністю «О.M.C.» на експлуатацію приміщень в нежитловому будинку по просп. Перемоги 136 у Святошинському районі», згідно з пунктом 1 розпорядження TOB «О.M.C.» визнано балансоутримувачем та експлуатуючою організацією приміщень загальною площею 6968,3 кв. м. в нежитловому будинку по просп. Перемоги 136.

Перебування майна, у тому числі приміщень, споруд, будинків, на балансі підприємства (організації) ще не є безспірною ознакою його права власності. Баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна. Баланс не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації).

При цьому відповідно до наявної в матеріалах Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна від 29.08.2016 позивачу на праві власності належать приміщення в будівлі за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 136 загальною площею 730,50 кв. м. При цьому підстава виникнення права власності позивача на приміщення площею 427,9 кв. м. зазначено договір купівлі-продажу від 23.08.2016 та приміщення площею 302,6 кв. м. зазначено договір купівлі-продажу від 20.08.2016.

Докази, які б свідчили про те, що станом на дату укладення між сторонами спірного договору (07.08.2013) будівля за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 136 належала на праві власності позивачу відсутні.

Більше того, перебування нежилого приміщення у приватній власності коли будинок, в якому воно перебуває, знаходиться в комунальній власності, не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Рішенням Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України № 98/02-р/к від 24.09.2014 у справі № 42-04/04.14 визнано, що КП «Київреклама» протягом періоду з 22.09.2011 до 20.08.2014 займало монопольне (домінуюче) становище на ринку надання у тимчасове користування місць для розміщення об'єкта зовнішньої реклами в частині нарахування та отримання плати за право тимчасового користування місцями для розміщення об'єктів зовнішньої реклами на місцях, які перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Києва, з часткою 100%.

Та обставина, що відповідача визнано таким, що він у період періоду з 22.09.2011 до 20.08.2014 займав монопольне (домінуюче) становище на ринку надання у тимчасове користування місць для розміщення об'єкта зовнішньої реклами в частині нарахування та отримання плати за відповідне користування не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Позивачем не наведено яким саме нормам Закону України «Про захист економічної конкуренції» суперечить спірний договір.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настанням відповідних наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України судом може бути визнане недійсним повністю або частково господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Оскільки відповідачу надано повноваження на укладення договорів на право тимчасового користування місцями (для розміщення РЗ), які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва, а вказана вище будівля належить до такої комунальної власності, відповідач правомірно уклав спірний договір.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору на право тимчасового користування місцем(-ями) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), що перебуває(-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва № 1111/13 від 07.08.2013.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 21.12.2017.

Суддя В.В.Сівакова