ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2017 р. Справа № 907/892/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Скрипчук О.С.

Суддів Дубник О.П.

ОСОБА_1

При секретарі судового засідання Лагутіну В.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 б/н від 06.10.2017 року

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 27.09.2017 року (головуючий суддя Йосипчук О.С., судді Ремецькі О.Ф., Пригара Л.І.), повне рішення складено 29.09.2017 року;

у справі № 907/892/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття», м.Ужгород

до відповідача-1: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Ужгород

до відповідача-2: Фізичної особи-підприємець ОСОБА_3, м. Ужгород

про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном

та за зустрічним позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Ужгород

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття», м.Ужгород

за участю третьої особи, яке не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Ужгород

про визнання права користування частиною нежитлового приміщення.

ВСТАНОВИВ:

ТзОВ «Магазин «Взуття» звернулось до Господарського суду Закарпатської області із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про (враховуючи заяву про збільшення позовних вимог б/н від 16.12.2015 року):

- усунення перешкоди у користуванні нерухомим майном, а саме: приміщеннями літ. А I-го поверху (позиції 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв.м. та приміщенням част. літ. А I-го поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв.м., розташованими в м. Ужгород, вул. Корзо, 17, шляхом звільнення їх від рухомого майна (речей) фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (88000, м. Ужгород, вул. Богомольця, 12/9, ідентифікаційний код НОМЕР_1) та забороною створювати перешкоди позивачу у користуванні таким нерухомим майном;

- визнання недійсним договору оренди № 2 від 17.12.2014 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2

16.12.2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції із зустрічною позовною заявою до ТзОВ «Магазин «Взуття» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача про визнання права користування частиною нежитлового приміщенням, а саме приміщенням літ А. 1-го поверху (позиції 1, 2,3,4,5,6,7) та літ. А 1-го поверху (поз. 1,2), розташованих за адресою вул. Корзо б.17, м. Ужгород, площею 10 кв.м. Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 16.12.2015 року прийнято зустрічний позов для спільного розгляду з первісним.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 01.05.2016 року залучено до участі у справі за первісним позовом в якості іншого відповідача фізичну особу - підприємця ОСОБА_3.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 27.09.2017 року у справі № 907/892/15 первісний позов ТзОВ «Магазин «Взуття» задоволено. Суд виніс рішення, яким визнав недійсним договір оренди № 2 від 17.12.2014 року, укладений між фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та зобовязав усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном, а саме: приміщеннями літ. А I-го поверху (позиції 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв.м. та приміщенням част. літ. А I-го поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв.м., розташованими в м. Ужгород, вул. Корзо, 17, шляхом звільнення їх від рухомого майна (речей) фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (88000, м. Ужгород, вул. Богомольця, 12/9, ідентифікаційний код НОМЕР_1) та забороною створювати перешкоди позивачу у користуванні таким нерухомим майном. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням фізична особа-підприємець ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу б/н від 06.10.2017 року, в якій просить рішення Господарського суду Закарпатської області скасувати та прийняти нове рішення, яким в первісному позові відмовити, а зустрічний позов задоволити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при винесенні рішення порушено норми матеріального і процесуального права. А саме скаржник стверджує, що суд першої інстанції не врахував, що згідно витягу про державну реєстрацію прав № 33644734 від 29.03.2012 року відповідач - 2 ФОП ОСОБА_3 є власником спірного приміщення, а позивач створює перешкоди у користуванні орендованим приміщенням відповідачу-1.

Позивачем було подано до суду відзив на апеляційну скаргу б/н від 20.11.2017 року, в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Господарського суду Закарпатської області від 27.09.2017 року залишити без змін. А саме позивач зазначає, що посилання позивача за зустрічним позовом на ч. 1 ст. 770 ЦК України, яка передбачає, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обовязки наймодавця, є помилковим, оскільки в даному випадку власник приміщення не змінився, ним було і є ТзОВ «Магазин «Взуття», більше того, договір оренди, на підставі якого ФОП ОСОБА_2 користувалась спірним приміщенням, підлягає визнанню недійсним, з огляду на що, відсутня правова підстава для користуванням позивачем за зустрічним позовом приміщення, що було предметом такого договору.

З 15.12.2017 р. набрала чинності нова редакція ГПК України, згідно п.9 Розділу XI „Перехідні положення якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідачем -1 було подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у звязку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника у судове засідання. Дане клопотання колегією суддів відхилене, оскільки не є документально обґрунтованим.

Відповідно до п. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.01.2001 року між Фондом приватизації та управління майном міста Ужгородської міської ради (продавець) та ТОВ «Магазин «Взуття» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 357. Згідно умов договору продавець зобовязався передати покупцю вбудоване приміщення загальною площею 269,0 кв.м., яке знаходиться за адресою м. Ужгород, вул. Корзо, 17, а покупець прийняти вказане вбудоване приміщення і сплатити за нього ціну. Зазначений договір посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за № 36.

В подальшому на підставі рішенням виконкому Ужгородської міської ради № 257 від 15.10.2003 року було оформлено та видано ТзОВ «Магазин Взуття» свідоцтво про право власності на нерухоме майно, загальною площею 269,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Корзо, 17.

Право власності ТзОВ Магазин «Взуття» на приміщення було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 3921708 згідно Витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно виданого КП «Ужгородське МБТІ» 15.12.2003 року № 2296381, запис в книзі № 7, запис № 1272.

Пізніше, вищезазначене майно вибуло з володіння ТзОВ «Магазин взуття», у звязку з чим, останнє зверталось до суду із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння з метою захисту свого права власності.

Так, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.03.2014 року у справі № 308/12227/13-ц:

- визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу від 07.07.2011 року, укладений між ТзОВ «Магазин «Взуття» та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №1332,

- витребувано на користь ТзОВ «Магазин «Взуття» з володіння ОСОБА_3 нерухоме майно - вбудовані приміщення част. літ.А 1-го поверху (позиція 1, 2), площею 67,4 кв.м., реєстраційний номер - 3921708, за адресою: м. Ужгород, вул. Корзо, 17, яке розташоване на земельній ділянці площею 53,9 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки :06:001:0029, шляхом його передачі в натурі.

- витребувано на користь ТзОВ «Магазин «Взуття» з володіння ОСОБА_7 та ОСОБА_8 нерухоме майно - вбудовані приміщення, част. літ.А 1-поверху (позиція 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) загальною площею 67,4 кв.м., реєстраційний номер - 36233656, за адресою: м. Ужгород, вул. Корзо, 17, яке розташоване на земельній ділянці площею 53,9 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки :06:001:0029, шляхом його передачі в натурі.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 06.03.2015 року змінено резолютивну частину рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року в частині розподілу судових витрат та виключено з мотивувальної частини абзац із посиланням на норми статей 1212 1213 Цивільного кодексу України, в решті рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.05.2015 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 06.03.2015 року залишено без змін.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.03.2014 року у справі № 308/12227/13-ц підтверджено право власності позивача за первісним позовом на спірне приміщення на підставі договору купівлі продажу № 357 від 31.01.2001 року (укладений між Фондом приватизації та управління майном міста Ужгородської міської ради та ТОВ «Магазин «Взуття»).

Рішенням суду від 18.03.2014 року встановлено, що у набувача майна (ОСОБА_5В.) за договором купівлі продажу від 07.07.2011 року не виникло право власності на майно нежитлові приміщення площею 134,8 кв.м., розташовані за адресою: м.Ужгород, вул. Корзо, 17, та відповідно право володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном. Судом також констатовано, що спірне майно вибуло з володіння ТОВ «Магазин «Взуття» поза його волею, а наступні набувачі майна ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не набули права власності на спірне нерухоме майно, і таке підлягає витребуванню в них на користь власника ТОВ «Магазин «Взуття» в натурі.

Зазначене рішення місцевого суду виконано органом Державної виконавчої служби, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами державного виконавця від 24.07.2015 року.

Також, судом встановлено, що 17.12.2014 року між ФОП ОСОБА_3 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (орендар) було укладено договір оренди № 2. Згідно умов договору орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне володіння та користування майно загальною площею 10 кв.м., що знаходиться у м. Ужгород, вул. Корзо, 17 для торгівлі непродовольчими товарами. Розділом 9 договору оренди визначено строк дії договору з 17.12.2014 року по 16.11.2015 року.

Судом встановлено, що на час звернення ТОВ «Магазин «Взуття» з даним позовом у спірному приміщенні знаходилось майно відповідача 1. Перебування майна відповідача 1 у спірному приміщенні останнім не заперечувалось; в обґрунтування підстави знаходження там майна представник ФОП ОСОБА_2 надав договори оренди.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття» звернулось до господарського суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, розташованим за адресою: м. Ужгород, вул. Корзо, 17, шляхом звільнення його від рухомого майна (речей) фізичної особи підприємця ОСОБА_2, заборони їй створювати перешкоди позивачу у користуванні таким нерухомим майном та про визнання недійсним договору оренди № 2 від 17.12.2014 року, укладеного між фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_2.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Положеннями ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Стеттею 321 Цивільного кодексу України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормами ст. 346 Цивільного кодексу України визначені випадки підстав припинення права власності.

Матеріалами справи підтверджено, що власником спірних нежитлових приміщень, що знаходиться по вул. Корзо, 17 у м. Ужгород є ТзОВ «Магазин «Взуття», що підтверджується договору купівлі продажу №357, укладеного з Фондом приватизації та управління майном міста Ужгородської міської ради, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за № 36 від 31.01.2001 року.

Необґрунтованими є посилання апелянта на договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 07.07.2011 року, оскільки рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року у справі № 308/12227/13-ц такий договір визнано недійсним з моменту його укладення, а також встановлено, що у набувача майна за оспорюваним у справі договором купівлі-продажу ОСОБА_5 не виникло право власності на майно нежитлові приміщення площею 134,8 кв.м., розташовані за адресою: м. Ужгород, вул. Корзо, 17, та відповідно право володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном. Судом також встановлено, що оскільки в силу ст. 216 Цивільного кодексу України з недійсного договору купівлі-продажу від 07.07.2011 року у ОСОБА_5 право власності та право продажу не виникло, та таке вибуло з володіння ТОВ «Магазин «Взуття» на підставі рішення зборів учасників товариства, оформленого протоколом № 7 від 06.07.2011 року, в подальшому скасованого рішенням господарського суду Закарпатської області від 23.10.2013 року. Тобто вибуло з володіння власника поза його волею, а тому товариство має право витребувати його від добросовісного набувача на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України.

Суд першої інстанції послався на ч. 3 ст. 35 ГПК України (в редакції від 17.04.2014 р., яка була чинна станом на момент винесення рішення у даній справі) відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п. 4 ст. 75 ГПК України (в редакції від 15.12.2017 року) обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вищенаведене, обставини, які були встановлені рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року у справі № 308/12227/13-ц, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Зокрема, та обставина, що укладання угод про розпорядження майном, в тому числі тих, де набувачем є ОСОБА_3, відбувалось поза волею та без участі власника цього майна ТОВ «Магазин «Взуття».

З огляду на вимоги статті 346 Цивільного кодексу України припинення права власності позивача на спірне майно не відбулось, оскільки цією нормою не передбачено припинення права власності дійсного власника в звязку з реєстрацією договорів купівлі продажу за іншими особами під час перепродажу, що відбувалось без участі і поза межами волі дійсного власника.

Якщо дійсний власник не був стороною правочину і майно відчужено поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребувано. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна (правова позиція Верховного суду України у справі № 6-1цс15).

Оскільки, власником спірного нерухомого майна є ТзОВ «Магазин «Взуття», останній вправі згідно ст. 391 Цивільного кодексу України звернутись з позовом до суду про усунення перешкод у користуванні таким майном.

Згідно ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Враховуючи вищенаведене, твердження представника ТОВ «Магазин «Взуття» у відзиві на апеляційну скаргу про те, що право власності товариства на спірне приміщення не виникало по новому, а було захищене як таке, що виникло в 2001 році, і було належним чином зареєстровано суд вважає правомірним та таким, що підтверджено документально.

А відтак, суд першої інстанції обґрунтовано задоволив позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, а саме: приміщеннями літ. А I-го поверху (позиції 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв.м. та приміщенням част. літ. А I-го поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв.м., розташованими в м. Ужгород, вул. Корзо, 17, шляхом звільнення їх від рухомого майна (речей) фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (88000, м. Ужгород, вул. Богомольця, 12/9, ідентифікаційний код НОМЕР_1) та забороною створювати перешкоди позивачу у користуванні таким нерухомим майном.

Щодо заявленої первісної вимоги в частині визнання недійсним договору оренди № 2 від 17.12.2014 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2, суд зазначає наступне.

Приписами ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу України передбачено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права, а у відповідності до ст. 319 Цивільного кодексу України право розпорядження майном належить його власнику.

Суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що з огляду на те, що на момент укладення спірного договору оренди майна № 2 від 17.12.2014 року дійсним власником останнього було ТзОВ «Магазин «Взуття», відтак договір оренди № 2 від 17.12.2014 року укладено з порушенням вищезазначених норм Цивільного кодексу України, що дає підстави у відповідності до положень ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України визнати оспорюваний договір оренди недійсним з моменту його вчинення.

Щодо зустрічного позову про визнання права користування частиною нежитлового приміщення площею 10 кв.м. згідно договору оренди № 2 від 17.12.2014 року, колегія суддів зазначає наступне.

Обґрунтовуючи підстави зустрічного позову позивач посилається на договір оренди № 2 від 17.12.2014 року, укладений з ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2, а також на ч. 1 ст. 770 Цивільного кодексу України

Матеріалами справи встановлено, що власником спірного нерухомого майна є ТОВ «Магазин «Взуття», а договір оренди № 2 від 17.12.2014 року підлягає визнанню недійсним.

Разом з тим, твердження позивача за зустрічним позовом про те, що згідно ч. 1 ст. 770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обовязки наймодавця, є хибними, так як в даному випадку власник приміщення не змінився, ним було і є ТОВ «Магазин «Взуття».

Укладення договору оренди № 2 від 17.12.2014 року, на який посилається позивач за зустрічним позовом в обґрунтування своїх позовних вимог відбулось в порушення ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу України та не породжує у нього прав щодо спірного майна, в тому числі права користування, оскільки дійсний власник ТОВ «Магазин «Взуття», право власності якого не припинено, не був стороною такого договору.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Враховуючи вищевикладене, підстави для задоволення зустрічного позову ФОП ОСОБА_2 щодо визнання за нею права користування частиною спірного приміщення відсутні.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Закарпатської області від 27.09.2017 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 253, 275, 276, 282, 283, 287, 288 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1. В задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Господарського суду Закарпатської області від 27.09.2017 року залишити без змін.

2. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

3. Справу направити до Господарського суду Закарпатської області.

Повний текст постанови складено 20.12.2017 року

Головуючий - суддя Скрипчук О.С.

суддя Дубник О.П.

суддя Юрченко Я.О.