КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2017 р. Справа№ 910/2324/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Гаврилюка О.М.

за участю секретаря судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників сторін:

від позивача: Савош Б.В. - представник за довіреністю б/н від 03.04.2017;

від відповідача: не з'явились;

від третьої особи: не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Леком-агро"

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2017

у справі № 910/2324/17 (суддя - Ярмак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Леком-агро"

до Приватного акціонерного товариства "Альфа-банк"

третя особа, яка не заявляє смостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3

про припинення правовідносин поруки та договору поруки,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.08.2017 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Леком-агро" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить повністю скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2017 та прийняти нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Леком-агро" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2017 у справі № 910/2324/17 було прийнято до провадження у складі колегії: головуючий суддя - Коротун О.М., судді - Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г., розгляд апеляційної скарги призначено на 14.12.2017.

В судовому засіданні 14.12.2017 представник позивача апеляційну скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про задоволення позовних вимог з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судове засідання 14.12.2017 не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення 04.12.2017 стороні ухвали суду від 27.11.2017. Разом з цим, 22.11.2017 на адресу суду від відповідача надійшли заперечення на апеляційну скаргу у даній справі.

Представник третьої особи в судове засідання 14.12.2017 також не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення 12.12.2017 учаснику апеляційного провадження ухвали суду від 27.11.2017.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки ухвали Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників відповідача та третьої особи (які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання) за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, заслухавши представника позивача, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 08.06.2007 між Закритим акціонерним товариством "Альфа-банк", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Альфа-банк", (кредитор) та ОСОБА_3 (позичальник) був укладений кредитний договір №04- SMЕ0001196, за умовами якого кредитор надає позичальнику кредит в сумі 275 000,00 доларів США на строк користування 84 місяці зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,5% річних, а позичальник зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти та комісії у встановлений цим договором строк та виконати інші зобов'язання за цим договором у повному обсязі (п.1.1 договору).

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 08.06.2007 між Закритим акціонерним товариством "Альфа-банк" (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Леком-агро" (поручитель) був укладений договір поруки № SMЕ0001196/3 від 08.06.2007, за умовами якого поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_3, які виникають з умов кредитного договору №04-SMЕ0001196, у повному обсязі цих зобов'язань, незалежно від отримання або неотримання вимоги кредитора про погашення кредитного договору.

Так, за доводами позивача, зазначений договір поруки має бути визнаний припиненим та зобов'язання за договором поруки припиненими у зв'язку з укладенням 21.08.2008 між банком та боржником додаткової угоди до кредитного договору №04-SMЕ0001196, якою збільшено розмір відповідальності поручителя в частині нарахованих відсотків за користування коштами без узгодження з поручителем.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що 21.08.2008 між Закритим акціонерним товариством "Альфа-банк" (кредитор) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено додаткову угоду до кредитного договору №04-SMЕ0001196, якою п. 1.1 викладено в такій редакції: «1.1. Кредитор у порядку та згідно з умовами цього договору надає позичальнику кредит в сумі 275 000 доларів США 00 центів на строк користування 84 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14,5% річних, а позичальник зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити проценти та комісії за кредитом у встановлений цим договором строк та виконати інші зобов'язання за цим договором у повному обсязі».

При цьому, згода Товариства з обмеженою відповідальністю "Леком-агро" (як поручителя) на внесення вказаних змін до основного договору отримана не була. Жодних доказів протилежного в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 99, 101 ГПК України ані позивачем, ані відповідачем надано не було. А тому доводи позивача в цій частині є обґрунтованими.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії.

Нормами статті 546 Цивільного кодексу України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання.

У статті 559 ЦК України передбачені спеціальні підстави та умови припинення поруки.

Так, відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Аналіз змісту цієї норми дає підстави вважати, що вона не встановлює ні змісту та обсягу такого збільшення відповідальності поручителя, ні реальності чи невідворотності його настання.

Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов'язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів.

Таким чином, аналіз норми частини першої статті 559 ЦК України свідчить про те, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

В цій частині суд апеляційної інстанції також враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 5 червня 2013 року (№ 6-43цс13), відповідно до якої згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Тобто випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов'язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни.

Крім того, обов'язковою умовою припинення поруки за нормою частини першої статті 559 ЦК України має бути відсутність згоди поручителя на внесення змін до забезпеченого порукою зобов'язання, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За своєю правовою природою надання поручителем згоди на внесення до основного зобов'язання таких змін є одностороннім правочином, який за змістом і формою має відповідати вимогам ЦК України та відображати волевиявлення особи (у даному випадку - поручителя).

Підставою застосування цієї норми достатнім є встановлення таких змін в основному зобов'язанні. Тому обставини щодо подальшого фактичного виконання зобов'язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов'язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження дії поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення розміру основного зобов'язання). При цьому за положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується, а тому в цьому випадку не обов'язково звертатися до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору. Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України в постанові від 20.04.2016 у справі №6-2662цс15, правова позиція в якій на підставі ст. 111-28 ГПК України є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України).

Отже, з урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції правомірно визнав позовні вимоги обґрунтованими.

Проте, зважаючи на заявлення відповідачем про застосування позовної давності, суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У ст. 261 ЦК України закріплено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У визначенні моменту виникнення права на позов відображаються як об'єктивні, так і суб'єктивні моменти: об'єктивний - сам факт порушення права, суб'єктивний - особа дізналась або могла дізнатись про це порушення.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Так, за твердженнями позивача, він дізнався про укладення додаткової угоди до кредитного договору №04-SMЕ0001196 від 21.08.2008 під час ознайомлення з ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.11.2016 у справі № 6-9166ск15 в Єдиному державному реєстрі судових рішень 15.12.2015.

Суд апеляційної інстанції не приймає такі доводи апелянта з урахуванням наступного.

Як вбачається з поданих доказів, заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.02.2013 у справі № 2/205/1064/2013, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.02.2015 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.11.2016, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Леком-агро" на користь Приватного акціонерного товариства "Альфа-банк" заборгованість за кредитним договором № SMЕ0001196/3 від 08.06.2007.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Леком-агро" як один з відповідачів у цивільній справі № 2/205/1064/2013 повідомлявся про її розгляд належним чином, що вказано у тексті рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.02.2013, а також підтверджується наданими відповідачем фотокопіями повідомлень про вручення поштових відправлень (процесуальних документів) у цій справі.

Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю "Леком-агро" могло дізнатися про укладення сторонами додаткової угоди до кредитного договору, яка була подана до матеріалів справи № 2/205/1064/2013, під час її розгляду в першій інстанції (з 2011 року по лютий 2013 року).

Більше того, з інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яка міститься на веб-сайті Міністерства юстиції України вбачається, що ОСОБА_3 являється засновником та з 22.06.2010 - керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "Леком-агро".

Оскільки ОСОБА_3 як позичальник за кредитним договором №04- SMЕ0001196 підписував і додаткову угоду до нього 21.08.2008 (а.с. 21), то цей факт не може бути невідомим йому як керівнику Товариства з обмеженою відповідальністю "Леком-агро".

Отже, суд першої інстанції правомірно зазначив, що позивач довідався або міг довідатися про укладення додаткової угоди до кредитного договору з моменту призначення ОСОБА_4 керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "Леком-агро" (тобто з 22.06.2010). Отже, з урахуванням норм матеріального права, позивач міг звернутись з відповідним позовом з 23.06.2010 по 23.06.2013, однак позов було подано до суду про визнання поруки припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України лише 13.02.2017, тобто, з пропуском загального строку позовної давності.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, для заявлених позивачем вимог станом на 13.02.2017 сплив, а судом першої інстанції, як і судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, передбачених ст. 268 Цивільного кодексу України або іншими законами, то за таких обставин підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення в суді апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34-36, 43, 101 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції по даній справі в розумінні ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-36, 43, 49, 99, 101- 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Леком-агро" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2017 у справі № 910/2324/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2017 у справі № 910/2324/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/2324/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому законодавством порядку.

Повний текст постанови складено 22.12.2017.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Гаврилюк