РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2017Справа №910/20427/17
За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІМІК ЕНЕРДЖИ СОЛЮШНС"

до товариства з обмеженою відповідальністю "АВАТАРА-Ф"

про стягнення 3 241 583,82 грн.

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники :

Від позивача - Мельничук А.В.(директор)

Від відповідача: Буліменко Є.В.(адвокат)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач звернувся до господарського суду м. Києва з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості, у зв"язку з неналежним виконанням умов договору про надання позики № 2 від 19.05.2016 у розмірі 3 241 583,82 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 24.11.2017 порушено провадження у справі №910/20427/17 та призначено до розгляду на 14.12.2017.

14.12.2017 в судове засідання прибув представник позивача і дав додаткові пояснення по справі, свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 14.12.2017 також прибув, проти позову не заперечував.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

У судовому засіданні складено протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши думку представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Між ТОВ «КИЇВСЬКИЙ ЕЛЕКТРОМЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД №205» (надалі за текстом - «Позивач») та ТОВ «АВАТАРА-Ф» (надалі за текстом - «Відповідач») було укладено договір позики №2 від 19.05.2016 року (надалі за текстом - «Договір»), В подальшому Позивачем було змінено назву підприємства спочатку на ТОВ «ГЛОБАЛ ЕНЕРДЖИ СОЛЮШНС», а пізніше на ТОВ «ЛІМІК ЕНЕРДЖИ СОЛЮШНС». Копія Договору та документів, що підтверджують зміну найменування підприємства Позивача додаються.

Відповідно до пункту 1.1 Договору позикодавець надає позичальнику грошові кошти в позику у розмірі, визначеному Договором, а позичальник зобов'язується повернути позику позикодавцеві у встановлений цим Договором строк. Відповідно до пункту 2.1. Договору сума позики за Договором становить 5 000 000,00 гривень.

Положеннями розділу 3 Договору було передбачено, що позика надається в безготівковій формі на банківський рахунок Позичальника, позика може надаватися частинами в межах суми позики, визначеної у пункті 2.1. цього Договору.

Поряд з цим, відповідно до пункту 4.1. Договору позичальник взяв на себе зобов'язання повернути позику у строк не пізніше 19.05.2017 року. А згідно пункту 5.1. Договору позичальник зобов'язаний повернути суму позики (або неповернену її частину в разі дострокового погашення частини позики) не пізніше останнього дня строку, встановленого в п.4.1 цього Договору.

Так, на виконання положень пункту 1.1. Договору за період з дня укладення Договору по день звернення до суду з даною позовною заявою Позивачем було надано Відповідачу позику частинами на загальну суму 3 900 721,00 грн. Відповідачем було повернуто Позивачу лише 1762 500,00 грн. Залишок суми позики в розмірі 2 138 221,00 грн. залишається не повернутою.

Копії платіжних доручень на перерахування грошових коштів Відповідачу та копії банківських виписок про часткове повернення коштів Відповідачем додаються.

У зв'язку з простроченням повернення позики Позивач звернувся до Відповідача з листом №44 від 05.06.2017 року, в якому вимагав повернути всю суму позики, що залишається неповернутою. Проте даний лист було залишено Відповідачем без відповіді. Копія листа додається.

року Позивач повторно звернувся до Відповідача з письмовим листом №78, в якому попереджав, що в разі неповернення суми позики протягом 14 календарних днів Позивач буде вимушений звернутися до господарського суду з метою стягнення суми заборгованості та штрафних санкцій за Договором.

03.08.2017 року на адресу Позивача надійшла письмова відповідь Відповідача (лист Л'о 121 /П від 29.07.2017 року, в якій він повідомив про неможливість повернення позики через те. що партнери Відповідача не виконують свої договірні зобов'язання перед ним, внаслідок чого він не має можливості в даний момент погасити заборгованість, і просить відстрочення повернення позики ще на 4-5 місяців для врегулювання фінансових питань.

Відповідно до пункту 4.2. Договору строк, визначений у п. 4.1 цього Договору, може бути продовжений за погодженням сторін шляхом укладення додаткової угоди до Договору. А згідно пункту 7.4. Договору будь-які зміни до цього договору вносяться шляхом укладення сторонами додаткової угоди до договору. Таким чином, без згоди Позивача та без укладення сторонами відповідної додаткової угоди до Договору строк повернення позики не може бути змінено. А тому бажання Відповідача, викладене в листі-відповіді, не має під собою правового підгрунтя без погодження Позивача.

Таким чином, Відповідач порушив положення укладеного Договору та не повернув Позивачу суму отриманої позики в розмірі 2 138 221,00 грн.

Внаслідок укладення договору між сторонами згідно ст. 11 ЦК України, виникли цивільні права та обов'язки. Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення ГК України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є обов'язковим до виконання сторонами, а отже умови договору, укладеного між сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно до статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (пункти 1, 2 ст. 237 ЦК України).

Частиною 5 ст.65 ГК України визначено, що керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суми позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 3 статті 1049 встановлено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частина 1 ст.1050 ЦК України зазначає, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу.

Отже, факт наявності боргу у відповідача за первісним позовом перед позивачем за первісним позовом в сумі 2 138 221,00 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем за первісним позовом не спростований, а відтак, позовні вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом основного боргу в сумі 2 138 221,00 грн. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статей 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договір, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 381 020,36 грн. та штраф в сумі 341 322,10 грн.

Відповідно до пункту 6.1. Договору у випадку прострочення більше, ніж на 15 календарних днів повернення позики або її частини у строк, вказаний в пунктах 4.1., 5.4. цього Договору, позичальник сплачує на користь позикодавця штраф у розмірі 10 (десяти) відсотків від суми позики, що залишалася неповернутою станом на перший день прострочення. Крім того, позичальник сплачує на користь позикодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення, а також річні в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день такого прострочення за весь період прострочення.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Одним із правових наслідків порушення зобов'язання, згідно ст. 611 Цивільного кодексу України є сплата боржником неустойки.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Зазначена стаття передбачає строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, у разі якщо інше не встановлено законом або договором, а строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права встановлюється Цивільним кодексом України.

В зв'язку з тим, що взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав, він повинен сплатити позивачу пеню, розмір якої, за обґрунтованими розрахунками позивача становить 381 020,36 грн. та штраф, розмір якого, за обґрунтованими розрахунками позивача становить 341 322,10 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 381 020,36 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Оскільки факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання та наявність боргу по договору встановлений судом та не спростований відповідачем належними доказами, нараховані позивачем 381 020,36 грн. 3% річних задовольняються судом.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення в повному обсязі позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача стягуються понесені позивачем витрати по сплаті судового збору.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст. 4, 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, господарський суд м. Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІМІК ЕНЕРДЖИ СОЛЮШНС" задовольнити.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "АВАТАРА-Ф" (01042, м.Київ, вул. Патріса Лумумби, буд. 20, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІМІК ЕНЕРДЖИ СОЛЮШНС" (01133, м.Київ, бул. Лесі Українки, буд. 34, оф. 310, ) основний борг в сумі 2 138 221 (два мільйони сто тридцять вісім тисяч двісті двадцять одна) грн. 00 коп., штраф в сумі 341 322(триста сорок одна тисяча триста двадцять дві) грн. 10 коп., пеню в сумі 381 020(триста вісімдесят одна тисяча двадцять) грн. 36 коп., три відсотки річних в сумі 381 020(триста вісімдесят одна тисяча двадцять) грн. 36 коп. та 48 623 (сорок вісім тисяч шістсот двадцять три) грн. 76 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Рішення може бути оскаржене у десятиденний термін в порядку, визначеному законодавством України.

5. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя Головатюк Л.Д.

Дата підписання повного тексту рішення - 26.12.2017