ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2017 р. Справа № 917/200/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Медуниця О.Є. , суддя Пелипенко Н.М.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - ОСОБА_1, за довіреністю від 21.08.2017 р.;

Секретар судового засідання Казакова О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 1308 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 30.03.2017 р. у справі № 917/200/17

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Щорса", с. Бобрик, Гадяцький район, Полтавська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир", м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область

про стягнення 4167172,55 грн. заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю імені Щорса" звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" про стягнення з останнього 4167172,55 грн, в тому числі: 4073755,20 грн. основного боргу за договором поставки від 12.07.2016 р. № 36-Щ та нарахованих на цей борг за період прострочення з 05.01.2017 р. по 31.01.2017 р. 84376,96 грн. пені та 9040,39 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 30.03.2017 р. у справі № 917/200/17 (суддя Тимощенко О.М.) позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Щорса" 4073755,20 грн. основного боргу, 84376,96 грн. пені, 9040,39 грн. 3% річних, 62507,59 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення мотивоване, зокрема, з тих підстав, що приймальною квитанцією від 31.12.2016 р. № 10, товарно-транспортними накладними та спеціалізованими товарними накладними за період з 01.12.2016 р. по 26.12.2016 р. (т. 1, а. с. 32,34-250; том 2, а. с. 1-194), підписаними сторонами та скріпленими їх печатками, підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару вартістю на загальну суму 5 335 063,63 грн., яка сплачена частково в розмірі 1 261 308,43 грн. , у звязку з чим невиконаним залишилось зобовязання в частині сплати 4 073 755,20 грн., на яку позивачем за період прострочення з 05.01.2017 р. по 31.01.2017 р. правомірно нараховано пеню в сумі 84376,96 грн. на підставі п. 6.3. Договору та на підставі ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України -3% річних в сумі 9 040,39 грн.

Відповідач подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування господарським судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається зокрема на те, що господарським судом першої інстанції в порушення встановленого статтею 4-3 ГПК України принципу змагальності та рівності сторін, відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про оголошення перерви для надання ним 23 платіжних доручень на підтвердження здійснених відповідачем оплат за поставлений за договором товар у період з 01.12.2016 р. по 14.12.2016 р. в сумі 2 329637 грн., яку не враховано позивачем та про яку відповідач зазначав в наданому суду контр- розрахунку суми позову. Відповідач вважає, що, у зв'язку з позбавленням його можливості надати зазначені платіжні доручення під час розгляду справи в суді першої інстанції, він подав їх до канцелярії суду після закінчення розгляду справи та прийняття рішення в цей же день-30.03.2017 р. до канцелярії суду.

Зважаючи на це, на думку відповідача, господарським судом першої інстанції внаслідок неврахування зазначеної оплати не зясовано тієї обставини, що сума неоплаченої за Договором продукції на час подання позову становила лише 1 603600,63 грн.

Відповідач також стверджує, що на час подання позову строк виконання ним обовязку з оплати товару на 1 603600,63 грн. не настав, оскільки пунктом 5.2. Договору момент виникнення зобовязання покупця щодо оплати товару визначений моментом виставлення рахунку-фактури постачальником (1 банківський день) та моментом направлення ним покупцеві акту звірки взаєморозрахунків(15 днів), а в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем зазначених документів та докази отримання та підписання ним видаткових накладних на зазначену суму.

Також відповідач зазначає, що внаслідок незастосування до спірних правовідносин положень статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні та п. 2.2. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, відповідно до яких господарські операції фіксуються та підтверджуються первинними документами, та п.1.1. Інструкції про порядок заповнення, застосування спеціалізованої форми товарної накладної, затвердженої Наказом Мінагрополітики від 01.07.2002 р. № 176, відповідно до якого єдиним первинним документом, який є підставою для списання та приймання субєктом господарювання молочної сировини, є спеціалізована товарна накладна за формою № 1-ТН(МС) на перевезення молочної сировини, в якості належних та допустимих доказів факту поставки товару за договором поставки від 12.07.2016 р. № 36-Щ безпідставно визнав надану позивачем приймальну квитанцію форми № 3-ПК(МС) від 31.12.2016 року № 10, яка не є первинним документом в розумінні вищезазначених нормативно - правових актів.

Крім цього відповідач посилається на те, що господарським судом першої інстанції безпідставно прийнято в якості належних та допустимих доказів поставки продукції за договором поставки від 12.07.2016 р. № 36-Щ надані позивачем спеціалізовані накладні за формою № 1-ТН(МС), які не підписані уповноваженими особами покупця, повноваження яких підтверджені у визначений пунктом 4.8. Договору спосіб -згідно з наданим покупцем не пізніше останнього робочого дня кожного місяця, завіреним підписом директора покупця переліком уповноважених осіб на приймання молока в наступному місяці, зі зразками підписів і т. ін.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримує апеляційну скаргу.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що рішення є законним, обґрунтованим та таким, що прийняте у відповідності до норм чинного законодавства.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, встановлено наступне.

12.07.2016 р. між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю імені Щорса (позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (покупець, відповідач) укладено договір поставки № 36-Щ (т. 1, а. с. 28-31).

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов'язувався поставляти покупцю молочну сировину (молоко коров'яче незбиране, яке піддавалося попередній фізичній обробці, фільтрації, охолодженню), відповідно до усного та/або письмового (в тому числі отриманого за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем) замовлення покупця, а покупець зобов'язувався приймати й оплачувати його на умовах та в порядку, визначеному цим Договором.

У п. 1.2. Договору передбачено, що кількість молока зазначається у товарно-транспортній накладній надалі Ф1-ТН (надалі ТТН) та спеціалізованій товарній накладній на перевезення молока за формою №1 ТН (МС), затвердженою наказом Міністерства аграрної політики України № 457 від 01.12.2015 року (далі товарна накладна), ціна - у протоколах погодження цін (Додаток № 1), які після погодження сторони у порядку передбаченому даним договором є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до пункту 1.3. Договору постачальник зобов'язаний поставляти молоко, на умовах: п. 1.3.1. EXW - склад постачальника, що знаходиться за адресою: с. Бобрик, с. Веприк, с. Тепле Гадяцького району Полтавської області, при цьому обов'язок по завантаженню молока в автоцистерни, надані покупцем, та їх опломбування покладається на постачальника (якщо автомолцистерна порожня, відсутнє молоко третіх осіб). Молоко за даним договором може поставлятися покупцю партіями. Партією молока за даним договором є молоко в кількості, що зазначена у ТТН та товарній накладній.

Пунктом 1.3.2. Договору передбачено, що передача постачальником передплаченої покупцем партії молока/молока провадиться протягом 1 (одного) календарного дня з моменту здійснення покупцем 100% попередньої оплати (за умови надання покупцем автоцистерни для завантаження молока).

Згідно з пунктами 4.1., 4.2. Договору здача-приймання молока проводиться уповноваженими представниками сторін. На кожну партію молока виписується товарна накладна та товарно-транспортна накладна Ф1-ТН, із заповненням в них усіх реквізитів щодо кількості на якості молока.

Пунктом 4.4. Договору визначено, що не пізніше 3-го числа місяця, наступного за звітним, покупцем, на підставі товарних накладних на перевезення молочної сировини, виписується приймальна квитанція за формою № 3-ПК (МС), в якій вказується кількість та вартість молочної сировини та інші реквізити, передбачені законодавством.

У пункті 4.5. Договору сторони погодили, що молоко вважається прийнятим належним чином і уповноваженою на це особою, якщо у товарно-транспортній накладній та товарній накладній проставлений підпис покупця/уповноваженої особи покупця, печатка або штамп покупця (при наявності та необхідності).

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на виконання умов зазначеного Договору він у період з 01.01.2016 р. по 26.12.2016 р. поставив відповідачеві товар на загальну суму 5335063 грн., що підтверджується сукупністю доказів, а саме: приймальною квитанцією № 10 від 31.12.2016 р. на суму 5 335 063,63 грн., видатковою накладною № 55 від 31.12.2016 р. на загальну суму 5 335 063,63 грн., товарно транспортними накладними та спеціалізованими товарними накладними за період з 01.12.2016 р. по 26.12.2016 р., але відповідач оплатив зазначений товар частково -на суму 1 261308,43 грн., у звязку з чим станом на 01.02.2017 р. заборгованість відповідача з оплати поставленого за Договором товару становить 4073 755,20 грн.

Зазначене стало підставою звернення позивача з позовом до суду у даній справі.

Відповідач в обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що позивачем при визначенні спірної суми заборгованості станом на 01.02.2017 р. -4073755,20 грн. безпідставно не враховано 23 платіжних доручення, за якими відповідач проводив оплату за поставлений за договором товар за період з 01.12.2016 р. по 14.12.2016 р. в сумі 2 329637 грн., а в розрахунку суми позову позивачем не наведено розрахунку зазначеної суми заборгованості та не зазначено, які саме із здійснених відповідачем оплат ним враховано.

При цьому відповідач надав суду першої інстанції контррозрахунок суми боргу (т. 2 а.с. 245-247) із врахуванням, як він зазначає, оплат відповідно до зазначених платіжних доручень, згідно з яким сума заборгованості станом на 20.03.2017 р. становить 1 603 600, 63 грн.

З матеріалів справи вбачається, що господарський суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення виходив з того, що приймальною квитанцією від 31.12.2016 року № 10, товарно-транспортними накладними та спеціалізованими товарними накладними за період з 01.12.2016 р. по 26.12.2016 р., підписаними сторонами та скріпленими їх печатками, підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару на загальну суму 5 335 063,63 грн., яка сплачена частково, у звязку з чим невиконаним залишилось зобовязання в частині сплати 4 073 755,20 грн., на яку позивачем за період прострочення з 05.01.2017 р. - 31.01.2017 р. правомірно нараховано пеню в сумі 84376,96 грн. на підставі п. 6.3. Договору та на підставі ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України -3% річних в сумі 9 040,39 грн., та ін.

Викладені вище висновки господарського суду першої інстанції, на думку колегії суддів, частково відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України України за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобовязаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень статті 530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу Україн,и покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обовязок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем(попередня оплата) покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексую

Згідно з п. 1 та п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, договору; одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обовязковість договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті Господарського процесуального кодексу України, ( в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального господарського кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України ( в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення),доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами:

письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів;

поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Згідно зі статтею 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказамии є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України ( в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення)встановлено вимоги щодо належності та допустимості доказів.

Відповідно до цієї статті господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а також інститут належності доказів, якою є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначено вище, в обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається зокрема на те, що господарським судом першої інстанції в порушення встановленого статтею 4-3 ГПК України( в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) принципу змагальності та рівності сторін, відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про оголошенні перерви для надання ним 23 платіжних доручень на підтвердження здійснених відповідачем оплат за поставлений за договором товар за період з з 01.12.2016 р. по 14.12.2016 р. в сумі 2 329637 грн., яку не враховано позивачем та про яку відповідач зазначав в наданому суду контр- розрахунку суми позову. Відповідач зазначає, що, зважаючи на позбавлення його можливості надати зазначені платіжні доручення під час розгляду справи в суді першої інстанції, він подав їх до канцелярії суду після закінчення розгляду справи та прийняття рішення в цей же день-30.03.2017 р. до канцелярії суду.

Також відповідач, подав до суду апеляційної інстанції клопотання (вх. № 4812 від 10.05.2017 р.) про призначення у справі судової економічної експертизи, на вирішення якої поставити наступні питання:

- чи підтверджується документально (якщо так, то у якій сумі?) зазначена СТОВ ім. Щорса в позовній заяві сума заборгованості ТОВ Гадячсир за товар, поставлений за Договором поставки від 12.07.2016 р. № 36-Щ ?

- чи відповідає матеріалам справи, умовам укладеного договору поставки 12.07.2016 р. № 36-Щ та правилам арифметичних дій сума пені та 3% річних, що нараховані СТОВ ім. Щорса? Якщо подані СТОВ ім. Щорса розрахунки пені та 3% річних проведені невірно, з помилками, то навести правильний розрахунок.

Клопотання обгрунтоване, зокрема, тим, що наявні істотні розбіжності в розрахунках сторін у тому числі за сумою основного боргу, для правильного розрахунку якого та встановлення факту документального підтвердження його розміру необхідні спеціальні знання, якими володіє експерт.

Зокрема відповідач зауважив, що внаслідок зазначених в апеляційній скарзі порушень суду 1-ї інстанції щодо неврахування здійснених відповідачем оплат за період з 01.12.2016 р. по 14.12.2016 р. на суму 2 329 637 грн., відповідно до 23 платіжних доручень, судом 1-ї інстанції безпідставно не враховано, що сума несплаченої продукції на момент звернення позивача з позовом до суду становила лише 1603600,63 грн., в той час як позивачем в обґрунтування заявленої ним суми заборгованості в розмірі 4073755,20 грн. не наведено жодного її розрахунку із зазначенням того, як саме ним враховані оплати та поставки, що існували до дати зазначеного в позові розрахунку заборгованості, не наведено розрахунку заборгованості на початок періоду її виникнення, у звязку з чим, на думку відповідача, неможливо перевірити стан взаєморозрахунків сторін на зазначену дату, враховуючи здійснення відповідачем часткової оплати поставленого за Договором товару і т. ін.

Статтею 41 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення та подання клопотання відповідача) передбачено, що для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Відповідно до статті 1 Закону судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Зокрема, якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Враховуючи велику кількість наданих сторонами первинних та платіжних документів, наявність істотних розбіжностей в розрахунках сторін щодо суми заборгованості за спірний період, в тому числі щодо віднесення здійснених відповідачем сум оплати до певних періодів поставки, включаючи тих, що не стосуються спірного періоду, непроведення сторонами на вимогу ухвали суду від 22.05.2017 р. звірки розрахунків за спірний період, через неузгодженість у питаннях щодо сум оплат та періодів, за які вони проведені, зазначені розбіжності не можуть бути усунуті шляхом безпосередньої оцінки судом первинних, платіжних та інших документів, а тому вирішення цього питання потребує спеціальних економічних знань.

Зважаючи на наведене, ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 р. клопотання відповідача задоволено та призначена у справі судова економічна експертиза, проведення якої доручено Полтавському відділенню науково-дослідного інституту судових експертиз імені заслуженого професора ОСОБА_2 Міністерства юстиції України (36004, м. Полтава, вул. Чураївни, буд. 1/1).

На вирішення судової експертизи поставлено наступні питання:

- чи підтверджується документально (якщо так, то у якій сумі?) зазначена СТОВ ім. Щорса в позовній заяві сума заборгованості ТОВ Гадячсир за товар, поставлений за Договором поставки від 12.07.2016 р.№ 36-Щ?

- чи відповідає матеріалам справи, умовам укладеного договору поставки 12.07.2016 р. № 36-Щ та правилам арифметичних дій сума пені та 3% річних, що нараховані СТОВ ім. Щорса? Якщо подані СТОВ ім. Щорса розрахунки пені та 3% річних проведені невірно, з помилками, то навести правильний розрахунок.

У висновку комісійної судово-економічної експертизи № 859/860 від 14.11.2017 р. на зазначені питання суду судовими експертами надано наступні відповіді:

- по першому питанню зазначено, що, первинними документами підтверджується загальна сума поставки 5335063,63 грн., а саме дані прийальної квитанції № 10 (форма № 3-ПК(МС) на закупівлю молочної сировини щодо загальної вартості поставленого молока співпадають з даними накладної № 55 від 31.12.2016 р. З наявних у матеріалах справи копій банківських виписок СТОВ ім. Щорса за період з 15.12.2016 р. по 27.12.2016 р. по рахунку 5572, відкритому в Полтавському ОУ АТ «Ощадбанк» м. Полтава із наведенням відповідних платіжних доручень(таблиця № 1 Висновку), а також копій платіжних доручень ТОВ «Гадячсир», наведених у таблиці № 2 Висновку вбачається, що СТОВ ім. Щорса від ТОВ «Гадячсир» за поставте за Договором продукцію отримано грошові кошти в сумі 3731463 грн. Враховуючи відсутність в позовній заяві посилань стосовно того, що станом на 01.12.2016 р. у ТОВ «Гадячсир» є заборгованість зі сплати за раніше отримане молоко, зазначена СТОВ «ім. Щорса» в позовній заяві сума заборгованості ТОВ «Гадячсир» за товар, поставлений за договором поставки від 12.07.2016 р. № 36-Щ, документально підтверджується в сумі 1603600,63 грн.

-по другому питанню зазначено, що з врахуванням відповіді на перше питання, штрафні санкції на заборгованість ТОВ «Гадячсир» зі сплати отриманого молока складають:

-3% річних-3558,68 грн.

-пеня -33214,30 грн.

Відповідно до статті 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення;

господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповдіно до статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі

обов'язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис,прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис" ( 852-15 ), або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 1.1. Інструкції про порядок заповнення, застосування спеціалізованої форми товарної накладної, затвердженої Наказом Мінагрополітики від 01.07.2002 р. № 176, товарна накладна за формою N 1-ТН (МС) (далі - накладна) це єдиний первинний документ, який є підставою для списання молочної сировини господарством або молокоприймальним пунктом, що здійснили відпуск цієї сировини, а також оприходування її молокоприймальним пунктом або молокопереробним підприємством-одержувачем, для оперативного і бухгалтерського обліку товарно-матеріальних цінностей у межах України.

Зазначена накладна оформлюється на кожну відвантажену партію сировини і для кожного вантажоодержувача окремо.

Згідно з п. 1.3. цієї Інструкції,перевезення молочної сировини автомобільним транспортом здійснюється тільки за наявності оформленої належним чином

накладної.

Відповідно до пункту 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. № 363, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 р. за № 128/2568 товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

У відповідності з пунктом 2.1 Порядку застосування форм первинної документації з обліку закупівель сільськогосподарських продуктів та сировини, затвердженого постановою Укоопспілки від 29.05.2000 року від 29 травня 2000 р. N 118 за погодженням з Держкомстатом України (далі Порядок №118), приймальні квитанції та закупівельні відомості, якими оформлюється закупівля сільськогосподарських продуктів, продуктів їх переробки та сировини - є первинними документами для ведення обліку і використовуються для складання фінансової і статистичної звітності, для аналізу обсягів обороту з закупівлі окремих видів сільськогосподарської продукції та сировини, загального обсягу заготівельного обороту тощо.

Разом з цим, згідно з пунктом 1.1 Інструкції про порядок заповнення приймальної квитанції на закупівлю молочної сировини, затвердженої наказом Мінагрополітики України від 01.07.2002 N 176, приймальна квитанція - це документ, у якому приймальник на підставі товарних накладних на перевезення молочної сировини за спеціалізованою формою N 1-ТН (МС) вказує кількість і вартість молочної сировини та розрахунки з продавцем за минулий місяць.

Таким чином, зі змісту зазначених норм випливає, що приймальні квитанції на закупівлю молочної сировини за своєю природою є первинними документами і їх належна виписка є неможливою без попереднього складання товарних накладних на перевезення молочної сировини за спеціалізованою формою N 1-ТН (МС), на підставі яких такі приймальні квитанції складаються.

При цьому накладна товарна та товарно-транспортна накладна за своєю природою - це первинні бухгалтерські документи, призначені для оформлення операцій по відпустці і прийому товарно-матеріальних цінностей.

Зазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача, що надана позивачем на підтвердження поставки товару приймальна квитанція від 31.12.2016 р. № 10 форми № 3-ПК(МС) (т. 1 а.с. 32) не є первинним документом та, відповідно, належним та допустимим доказом.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги відповідача щодо неналежності доказів, наданих позивачем до матеріалів справи спеціалізованих накладних за формою № 1-ТН(МС), з посиланням на те, що вони не підписані уповноваженими особами покупця, повноваження яких підтверджені у визначений пунктом 4.8. Договору спосіб -згідно з наданим покупцем не пізніше останнього робочого дня кожного місяця, завіреним підписом директора покупця переліком уповноважених осіб на приймання молока в наступному місяці, зі зразками підписів.

Як вже зазначалося вище, підписання відповідачем та скріплення своєю печаткою приймальної квитанції № 10 форми № 3-ПК(МС) (т. 1 а.с. 32) та спеціалізованих накладних, на підставі яких така квитанція складена, разом із Товарно-транспортними накладними у відповідності до чинного законодавства є достатніми доказом на підтвердження господарських операцій з поставки товару й відповідно його прийняття покупцем.

Відсутність доказів підтвердження у передбачений п. 4.8 Договору спосіб повноважень осіб, які з боку відповідача підписали спеціалізовані накладні за формою № 1-ТН(МС) , не є обставиною, яка свідчить про недоведеність підписання цих документів повноважними особами відповідача, оскільки підписи цих осіб на зазначених накладних та на ТТН скріплено його печаткою, а в п. 4.5. Договору сторони погодили, що молоко вважається прийнятим належним чином і уповноваженою особою, якщо у ТТН та товарній накладній проставлений підпис покупця/уповноваженої особи покупця, печатка або штамп покупця (при наявності та необхідності).

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття судом апеляційної інстанції постанови), доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України ( в редакції, чинній на час прийняття судом апеляційної інстанції постанови), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, сукупністю наявних у матеріалах справи доказів, а саме приймальною квитанцією від 31.12.2016 року № 10, товарно-транспортними накладними та спеціалізованими товарними накладними за період з 01.12.2016 р. по 26.12.2016 р. (том 1, арк. с. 32,34-250; том 2, арк. с. 1-194), підписаними сторонами та скріпленими їх печатками, наявними у матеріалах справи банківськими виписками та платіжними дорученнями, висновком судової експертизи, при складанні якого використано зазначені докази, підтверджується заборгованість відповідача на суму 1603600,63 грн., яка обчислюється як різниця між вартістю продукції, що поставлена за Договором у грудні 2016 р.( 5335063,63 грн.) та сумою сплачених відповідачем за цей товар грошових коштів (3731463 грн.)

Оскільки в позовній заяві відсутні посилання, а в матеріалах справи докази стосовно того, що станом на 01.12.2016 р. у ТОВ «Гадячсир» є заборгованість зі сплати за раніше отриманий за Договором товар та наявними доказами підтверджується часткова сплата відповідачем поставленого у грудні 2016 року товару на суму 2 329637 грн., суд першої інстанції безпідставно в оскаржуваному рішенні зазначив, що відповідачем сплачено лише 1261308,43 грн. поставленого йому у грудні 2016 року товару і позивач частину платежу в сумі 92917,57 грн. відповідно до ст. 534 ЦК України зарахував в рахунок погашення непідтвердженої заборгованості за попередній спірному період-листопад 2016 року, у звязку з чим суд неправильно визначив суму основного боргу відповідача в розмірі 4 073755,20 грн., замість 1603600,63 грн.

З цих самих підстав відхиляються доводи позивача щодо неврахування ним частини здійснених відповідачем оплат через зарахування їх в рахунок непідтвердженої заборгованості за попередні спірному періоди.

Також безпідставними є доводи скаржника щодо ненастання строку оплати товару, які обґрунтовані тим, що пунктом 5.2. Договору момент виникнення зобовязання покупця щодо оплати товару визначений моментом виставлення рахунку-фактури постачальником (1 банківський день) та моментом направлення ним покупцю акту звірки взаєморозрахунків(15 днів), а в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем зазначених документів та докази отримання та підписання ним видаткових накладних на зазначену суму.

Я зазначено вище, отримання відповідачем товару на суму 5335063,63 грн. підтверджується сукупністю підписаних сторонами та скріплених їх печатками первинних документів та визнається відповідачем в контррозрахунку суми позову.

При цьому, підписані відповідачем та скріплені його печаткою копії зазначених первинних документів підтверджують факт їх підписання та відповідно й отримання останнім датами, якими вони складені, оскільки відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п. 2.2., 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та повинні мати такий обов'язковий реквізит як дата.

Відповідно до ч. 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 5.2. Договору покупець проводить 100% передплату замовленого молока/партії молока у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 1 банківського дня з моменту виставлення постачальником рахунку- фактури.

Відповідно до п. 5.4. Договору кожний календарний тиждень сторони проводять звірку взаєморозрахунків по даному Договору.За наявності заборгованості Покупця за поставлене молоко на дату направлення ОСОБА_1 звірки взаєморозрахунків, покупець, в разі відсутності мотивованих письмових заперечень, зобовязаний протягом 15 календарних днів з моменту отримання ОСОБА_1 звірки взаєморозрахунків, перерахувати Постачальнику грошові кошти на погашення заборгованості.

Докази надсилання позивачем у відповідності до пункту 5.4. договору 2-х примірників актів звірки взаємних розрахунків підтверджується описом вкладення до цінного листа від 10.01.2017 р.(т. 1 а.с. 13).

Прийняття товару відповідачем зафіксовано датами первинних документів, а тому, з урахуванням положень ч. 1 статті 692 Цивільного кодексу України, строк оплати поставленої продукції є таким, що настав наступного дня від дати поставок.

При цьому, відсутність рахунків-фактур не впливає на обовязок оплати поставленого позивачем товару, оскільки рахунок є лише документом, що містить платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, а його ненадання не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України, оскільки не є обумовленою стороною обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні, та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України. Відповідач був обізнаний про платіжні реквізити для оплати товару у спірний період, що підтверджується здійсненими ним частковими оплатами поставленого товару.Таким чином, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов'язку сплатити вартість поставленого позивачем товару.

Відповідна правова позиція, що відсутність рахунків-фактури не впливає на обовязок оплати поставленого позивачем товару висловлена Верховним судом України, зокрема, у постанові від 29.09.2009р. у справі № 37/405 (09/223) щодо виставлених рахунків - фактур.

Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку в частині стягнення 1603600,63 грн. основного боргу, проте висновок суду про стягнення іншої частини спірної суми основного боргу в розмірі 2470154,57 грн. є неправомірним, оскільки зроблений внаслідок неповного зясування обставин, що мають значення для справи, недоведення обставин, які мають значення для справи, які суд визнав встановленими, що є підставами для скасування рішення в цій частині та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в зазначеній частині.

Щодо позовних вимог про стягнення нарахованих на основний борг за період прострочення з 05.01.2017 р. по 31.01.2017 р. 84376,96 грн. пені та 9040,39 грн. 3% річних , вбачається наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не притупив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки, як встановлено вище, відповідач не сплатив вартість поставленого товару в сумі грн.1603600,63, строк оплати якого настав, він є боржником, який прострочив виконання зазначеного грошового зобовязання.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України, в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у розі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконане.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного

Відповідно до пункту 6.3. Договору сторони узгодили, що якщо покупець не сплатив суму заборгованості протягом 15 (п'ятнадцяти) календарних днів з дати отримання покупцем акту звірки взаєморозрахунків у порядку, визначеному п. 5.4. цього договору та в разі відсутності мотивованих письмових заперечень з боку покупця, останній зобов'язаний сплатити постачальнику неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення виконання зобов'язання, від простроченої суми грошового зобов'язання.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, як зазначено вище, сума основного боргу становить 1603600,63 грн., правомірним є висновок суду лише в частині стягнення пені та 3% річних в розмірах, нарахованих за несвоєчасну сплату фактичної суми боргу за визначений в позовній заяві період прострочення з 05.01.2017 р. по 31.01.2017 р. , а саме 33214,30 грн. пені та 3558,68 грн. 3% річних.В частині стягнення решти, тобто 51162,66 грн. пені та 5481,71 грн. 3% річних, нарахованих на непідтверджену суму боргу за позовом та відповідного розміру судового збору, висновок суду є неправомірним, що є підставою для скасування рішення в цій частині та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог та нового розподілу судових витрат.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду частково відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються можуть бути підставою для його скасування в певній частині, з прийняттям нового рішення.

Виходячи з викладеного та керуючись п. 2 ч. 1 статті 275, п.п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 статті 277, статтями 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду Полтавської області від 30.03.2017 р. у справі № 917/200/17 в частині стягнення 2470154,57 грн. основного боргу, 51162,66 грн. пені та 5481,71 грн. 3% річних скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін, а апеляційну скаргубез задоволення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (вул. Будька, 47, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область, 37300, ідентифікаційний код 33460268) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Щорса" (с. Бобрик, Гадяцький район, Полтавська область,37360, ідентифікаційний код 03771471) 24605,30 грн. витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Щорса" (с. Бобрик, Гадяцький район, Полтавська область,37360, ідентифікаційний код 03771471) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (вул. Будька, 47, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область, 37300, ідентифікаційний код 33460268) 41736,10 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Пушай В.І.

Суддя Медуниця О.Є.

Суддя Пелипенко Н.М.