РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2017Справа №910/20241/17

За позовом Приватної фірми "Софія" в особі Тисменицької філії Приватна фірма "Софія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "ІФГ Капітал"

Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовсього Валентина Сергійовича

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк"

про скасування рішення про державну реєстрацію

Суддя Лиськов М.О.

Представники сторін:

від позивача: Соколовський М.В. (дов. від 04.09.2017)

Лукинів М.П. (дов. №11 від 24.02.2017)

від відповідача-1: Глухов О.В. (дов. №5 від 02.07.2017)

від відповідача-2: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

вільний слухач: ОСОБА_6

вільний слухач: ОСОБА_7

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 11.12.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватна фірма "Софія" в особі Тисменицької філії Приватна фірма "Софія" (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "ІФГ Капітал" (далі - відповідач-1) та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовсього Валентина Сергійовича (далі - відповідач-2) про скасування рішення про державну реєстрацію.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2017 порушено провадження у справі № 910/20241/17, залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" та призначено розгляд справи на 06.12.2017 року.

В судове засідання, призначене 06.12.2017, з'явився представник позивача.

В судове засідання, призначене 06.12.2017 представник відповідача-1 не з'явився, однак через канцелярію Господарського суду міста Києва подав заперечення на позовну заяву та клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання, призначене 06.12.2017, представник відповідача-2 та третьої особи не з'явився, причин неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 розгляд справи було відкладено до 11.12.2017.

У судове засідання 11.12.2017 представник позивача з'явився, надав додаткові документи по справі, надав пояснення, якими позовні вимоги підтримав повністю.

У судове засідання 11.12.2017 представник відповідача-1 з'явився, надав пояснення по справі, заперечив проти задоволення позовних вимог.

В судове засідання, призначене 06.12.2017, представник відповідача-2 та третьої особи не з'явився, причин неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" (далі - третя особа), як позикодавцем, та Приватною фірмою "Софія" в особі Тисменецької філії (далі - позивач), як позичальником, був укладений кредитний договір №129/КВ-07 від 15.11.07р. на відкриття відновлюваної мультивалютної кредитної лінії (надалі - Кредитний договір). За умовами п.1.1. договору банк відкриває позичальнику відновлювану мультивалютну кредитну лінію та в її межах надає кредитні кошти на наступних умовах: ліміт кредитування - 210000,00 грн., що змінюється відповідно до графіка зменшення ліміту кредитування, наведеного у додатку №1 до договору, валюта кредиту гривня, долар США, євро, строк кредитної лінії з 15.11.2007р. по 14.11.2012р., включно, процентна ставка 18% річних у гривні, 13,25% річних у доларах США, 12% річних у євро. Згідно п.2.2., п.2.3. договору банк зобов'язався відкрити позичальнику позичкові рахунки у кожній з валют кредиту та здійснювати надання кожного траншу шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника або шляхом оплати з позичкового рахунку розрахункових документів позичальника. Пунктом 4.1. договору передбачено, що повернення кредиту позичальником здійснюється шляхом перерахування коштів із своїх поточних рахунків на відповідні позичкові рахунки у валютах фактичної заборгованості за кредитом згідно із графіком зменшення ліміту кредитування. Додатком №1 до кредитного договору №129/КВ-07 на відкриття відновлюваної мультивалютної кредитної лінії від 15.11.07р., який є його невід'ємною частиною, визначено графік зменшення ліміту кредитування. Додатковим договором №1 від 01.08.2008р. в договір вносились зміни.

Відповідно до п.4.6. Кредитного договору у разі несвоєчасного повернення заборгованості по кредиту позичальник сплачує у строки, передбачені п.4.4. договору, проценти з розрахунку 30% річних, що нараховуються на суму простроченої заборгованості з дати її виникнення до дати її повного погашення.

Згідно п.4.4. Кредитного договору сплата позичальником процентів здійснюється щомісячно в строк з 28-го числа по останній робочий день поточного місяця, включно.

В п.1.1. Кредитного договору (зі змінами від 01.08.2008р.) передбачено сплату щоденної комісії за управління кредитною лінією із розрахунку 0,011% за кожний день від фактичної суми заборгованості (в гривні), починаючи з дати укладення додаткового договору №1 від 01.08.2008р., із розрахунку 0,005% за кожний день від фактичної суми заборгованості (в доларах США), починаючи з дати укладення додаткового договору №1 від 01.08.2008р., із розрахунку 0,006% за кожний день від фактичної суми заборгованості (в євро), починаючи з дати укладення додаткового договору №1 від 01.08.2008р. За умовами п.4.4. договору строки сплати позичальником комісії такі ж, як і строки сплати процентів.

Пунктом 6.1.3. Кредитного договору передбачено обов'язок позичальника достроково повернути всю заборгованість за цим договором, а саме повернути всю суму кредиту, сплатити усі нараховані проценти, комісії, штрафні санкції, а також сплатити усі інші платежі, передбачені цим договором, у випадках, у строки та в порядку, передбачених п.п.9.1., 9.2. цього договору. Згідно п.9.2. договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, комісій та штрафних санкцій, що передбачені цим договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов даного договору, у випадку порушення позичальником строків (термінів) платежів, що встановлені цим договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 15.11.2007 між позивачем та третьою особою був укладений Іпотечний Договір №129/Zкіп-07 (далі - Іпотечний договір), який посвідчений приватним нотаріусом Тисменського нотаріального округу Магас О.С. за реєстраційним №1-1433, відповідно до умов якого, позивач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: ремонтну майстерню, що розташована за адресою вул.Височана, будівля №4 в м.Тисмениця, Івано-Франківська область, загальною площею 561,4 кв.м., до складу якого, згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно №16533282, виданого Івано-Франківським ОБТІ 05.11.2007 року реєстраційний номер 2872866, номер запису 161 в книзі 2. Предмет іпотеки належить приватній фірмі "Софія" ( вул.К.Маркса,2, смт.Бабаї, харківський р-н, Харківська обл., на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу ремонтної майстерні, посвідченого 15.10.2001 року приватним нотаріусом Тисменського районного нотаріального округу Магас О.С. за реєстраційним №1-480).

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 02.02.2012 у справі №5010/2133/2011-22/80 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" до Приватної фірми "Софія" в особі Тисменицької філії Приватна фірма "Софія" про стягнення заборгованості за кредитним договором №129/КВ-07 від 15.11.07р. на загальну суму 236 527,86 грн, позовні вимоги задоволено частково, а саме стягнуто з Приватної фірми "Софія" в особі Тисменицької філії Приватна фірма "Софія" заборгованість у розмірі 229 902,71 грн.

Після набрання рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.02.2012 у справі №5010/2133/2011-22/80 законної сили на його виконання було видано наказ.

Як встановлено судом, 05.09.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" в особі ліквідатора Раєвського Костянтина Євгенійовича, який діє на підставі постанови Правління Національного банку України від 21.01.2010 №19 (далі - установник управління, третя особа) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "ІФГ Капітал" (далі - Управитель, відповідач-1), а також Національним банком України був укладений договір про передавання в управління непроданих активів №31-Л (далі - Договір №31-Л), відповідно до умов якого, Установник управління передає в управління Управителеві активи, наявні на балансі Установника управління на дату укладання цього Договору, а Управитель приймає в управління Активи і зобов'язується вживати всіх необхідних заходів для задоволення вимог кредиторів Установника управління (вигодонабувачі) за рахунок Активів. Перелік Активів наведено в додатку 1 до цього Договору (п.1.1. Договору №31-Л).

Серед інших активів переданих у довірчу власність від третьої особи до відповідача-1 є право вимоги за Кредитним договором, укладеним між третьою особою та позивачем.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області 15.04.2014 у справі №5010/2133/2011-22/80 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" до Приватної фірми "Софія" в особі Тисменицької філії Приватна фірма "Софія" про стягнення заборгованості за кредитним договором №129/КВ-07 від 15.11.07р. на загальну суму 236 527,86 грн замінено Товариство з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк", як сторону у виконавчому провадженні №31906681 на Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "ІФГ Капітал" (далі - відповідач-1).

20.02.2017 позивачу, із інформації з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме на об'єкт нерухомого майна, ремонтної майстерні, що розташована вул.Височана, будівля №4 в м.Тисмениця, Івано-Франківська область, загальною площею 561,4 кв.м.,реєстраційний номер Об'єкта нерухомого майна 58, стало відомо, що приватним нотаріусом Войтовським Валентином Сергійовичем (далі - відповідач-2) Київського міського нотаріального округу в супереч та у спосіб, на думку позивача, що не відповідає вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про іпотеку», положень Іпотечного договору, винесено рішення 24.03.2016 року про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер 29045296 віж 31.03.2016, зареєструвавши право власності на предмет іпотеки, а саме ремонтної майстерні, що розташована вул.Височана, будівля №4 в м.Тисмениця, Івано-Франківська область, загальною площею 561,4 кв.м.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського Валентина Сергійовича 24.03.2016, у зв'язку з тим, що за Договором №31-Л до Управителя не перейшли всі права та обов'язки Установника управління, а тому і відсутні підстави для реєстрації права власності на предмет іпотеки.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Правом власності згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у редакції, чинній на момент прийняття спірного рішення державного реєстратора, було визначено, що державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За приписами ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у відповідній редакції державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у відповідній редакції записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У розумінні наведених приписів здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно за загальним правилом означає підтвердження державою фактів набуття, припинення чи переходу відповідних речових прав, що надає право управненій особі посилатися на відомості з Державного реєстру прав у спорах з третіми особами для підтвердження відповідних фактів у встановленому порядку.

При цьому, нездійснення органом державної реєстрації заходів для забезпечення відповідності відомостей Державного реєстру прав існуючим фактам не позбавляє заінтересовану особу права спростувати відомості, надані в установленому порядку з Державного реєстру прав, шляхом надання належних та допустимих доказів на підтвердження інших фактів.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Статями 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно зі ст. ст. 33-34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона з допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст. 32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного рішення справи.

Виходячи із змісту ст. ст. 15,16 Цивільного кодексу України,ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов'язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, а також ст.20 Господарського кодексу України.

При цьому, частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Так, згідно з ч.1 ст.393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Отже, при зверненні до суду з позовом про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності позивачем повинно бути доведено суду належними та допустимими доказами наявність у нього суб'єктивного права, на захист якого подано позов, а саме права власності на нерухоме майно, щодо якого прийнято спірне рішення.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що серед інших активів переданих у довірчу власність від третьої особи до відповідача-1 є право вимоги за Кредитним договором, укладеним між третьою особою та позивачем.

А також похідним від нього договором забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором - Іпотечним договором,укладеним між третьою особою та позивачем, який був посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Магас О.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 1-1433.

Предметом іпотеки за Іпотечним договором є нерухоме майно, ремонтну майстерню, що розташована за адресою: вул. Височана, 4, м. Тисмениця Івано- Франківської обл., 77400, загальною площею 561,4 кв.м.

Як вбачається з п. 4.1 Іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки, якщо у момент настання строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому неповерненні кредиту (чергового платежу по кредиту) та при несплаті або частковій несплаті процентів, при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій у встановлений кредитним договором строки.

Пунктом 4.3 Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим п. 4.4 цього Договору.

А у пункті 4.4 Іпотечного договору чітко зазначено, що даний пункт цього Договору є застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке надає право Іпотекодержатєлю звернути стягнення на Предмет іпотеки на підставі цього Договору, у випадку настання будь-якої з підстав, передбаченому п. 4.1 цього договору передбачається застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке надає право Іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього договору, у випадку настання будь-яких підстав, передбачених п. 4.1 цього Договору, одним з наступних способів:

- п.п. 4.4.1. - шляхом прийняття Іпотекодержателем Предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частини 2 статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення) чітко зазначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає .можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Таким чином, відповідачем-2 чітко було дотримано норми п.1. ч1. ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» стосовно здійснення державної реєстрації права власності та інших речових прав на спірне майно на підставі укладеного в установленому законом порядку договору - тобто на підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, суд приходить до висновку,що укладаючи Іпотечний договір Іпотекодавець, позивач, надав згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Щодо твердження позивача про порушення відповідачем-1 законодавства щодо направлення письмової вимоги про усунення порушення та недотримання 30-денного строку суд повідомляє наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що вимога про усунення порушення від « 10» листопада 2015 року під вих. №755 щодо виконання основного зобов'язання - сплати боргу в сумі 237892,38 грн., який виник згідно кредитного договору була направлена на адресу позивача 11.12.2015 Це, а також факт отримання цієї вимоги адресатами, підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу від 10.11.2015р. А реєстрація права власності на Предмет іпотеки за іпотекодержателем відповідачем-1 була здійснена відповідачем-2 31.03.2016, тобто через 4,5 місяці з моменту отримання Позивачем та боржником вищезазначеної вимоги.

Одночасно, суд звертає увагу, що Договір №31-Л укладався відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність" № 2121-III від 07.12.2000р. в редакції, що діяла на момент його укладення та яка застосовується до спірних правовідносин в силу пункту 3 розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а також відповідно до Положення «Про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001р. №369 (далі «Положення»).

Відповідно до умов зазначеного Договору№31-Л, відповідач-1 є довірчим власником отриманих в управління активів і має право: володіти, користуватися і розпоряджатися Активами відповідно до законодавства України та зазначеного Договору.

Відповідно до ч.2 ст.316 Цивільного кодексу України право довірчої власності є особливим видом права власності, що виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Цивільний кодекс України у ч.2 ст.1029 містить правило, згідно з яким договір управління майном може засвідчувати виникнення в управителя права довірчої власності на отримане в управління майно. Договір №31-Л в п.1.2. встановлює, що відповідач-1 є довірчим власником отриманих в управління активів.

Відповідно до ст.1033 Цивільного кодексу України відповідач-1 діє без довіреності на виконання Договору №31-Л. Із змісту ч.4 зазначеної статті Цивільного кодексу України можна зробити висновок про те, що ТОВ «ІК «ІФГ Капітал» здійснює від свого імені права на будь-яке майно, яке перебуває в його довірчій власності або в управлінні.

Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2010 №19 відкликана банківська ліцензія у Товариства з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" та ініційована процедура ліквідації банку.

Відповідно до ч.12 ст.96 Закону України "Про банки і банківську діяльність" у разі, якщо на момент, закінчення строку ліквідації залишилися непроданими активи банку і негайний продаж матиме наслідком істотну втрату їх вартості, ліквідатор передає такі активи в управління визначеній Національним банком України юридичній особі,яка зобов'язана вжити заходів щодо продовження погашення заборгованості кредиторів банку за рахунок отриманих активів.

Порядок передачі непроданих активів ліквідатором банку визначений главою 13 розділу VI Положень.

Так, згідно із п. 13.1 Положення, ліквідатор у разі потреби передавання активів Банку, які залишаються непроданими на час закінчення процедури ліквідації банку, негайний продаж яких матиме наслідком істотну втрату їх вартості, в управління іншій юридичній особі звертається до Національного банку з відповідною пропозицією згідно зі статтею 96 Закону про банки.

Як передбачено п. 13.5 Положення, комісія Національного банку приймає рішення про проведення конкурсу з визначення управителя та його затвердження за наявності обґрунтованого клопотання ліквідатора та позитивного висновку уповноваженого структурного підрозділу про надання згоди на передавання непроданих активів банку в управління юридичній особі.

Пунктом 13.9 Положення визначено, що за результатами конкурсу між банком, Національним банком і управителем укладається тристоронній договір (додаток 6 до цього Положення). Договір про передавання в управління непроданих активів від імені Національного банку підписує уповноважена посадова особа Національного банку.

Відповідно до п.13.10 Положення, ліквідатор передає управителю активи, а відповідно до п.13.10 Положення, ліквідатор передає управителю активи, а також документи щодо подальшого задоволення вимог кредиторів за рахунок цих активів на умовах, визначених у договорі (у тому числі перелік вимог кредиторів, які були включені до реєстру вимог кредиторів та залишилися незадоволеними на час закінчення ліквідаційної процедури банку, копію реєстру акціонерів банку, що ліквідовується, засвідчену реєстратором).

Таким чином, реєстрація права власності на Предмет іпотеки за відповідачем-1 відбулося з чітким дотриманням чинного законодавства України та умов Договору №31-Л.

Слід звернути особливу увагу на те, що відповідач-1, як довірчий власник, управляє переданими активами Товариства з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" в інтересах кредиторів останнього.

З метою виконання зобов'язань за Договором №31-Л у Національному банку України відкритий спеціальний накопичувальний рахунок, на якому акумулюються кошти, що стягуються з боржників третьої особи та/або в наслідок реалізації їх майна (у тому числі і позивача), і які потім повинні бути розподілені між кредиторами Товариства з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк".

Ці кошти, не є власністю управителя відповідача-1 і можуть бути перераховані з цього накопичувального рахунку тільки за розпорядженням Національного банку України.

Тобто, судом встановлено, що на момент розгляду даної справи право власності на нерухоме майно, щодо якого прийнято спірне рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського Валентина Сергійовича, зареєстроване за відповідачем-1 на підставі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, відповідно до Іпотечного договору. В свою чергу, Іпотечний договір, та окремі його пункти про звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя недійсними не визнано та підлягали виконанню держаним реєстратором.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем не було доведено суду належними та допустимими доказами наявності у нього на момент розгляду справи права власності на нерухоме майно, щодо якого прийнято спірне рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського Валентина Сергійовича,з огляду на відсутність рішення суду, яке набрало законної сили, щодо захисту права власності позивача, господарський суд дійшов висновку про відсутність у позивача в межах даної справи матеріального суб'єктивного права, на захист якого подано позов.

Фактично, між суб'єктами господарювання, які є учасниками даного судового процесу, виник спір з приводу права власності на нерухоме майно, проте відповідних вимог позивачем в межах даної справи не заявлено.

Одночасно з цим, з огляду на обраний позивачем спосіб захисту, господарський суд зазначає, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України".

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 21.05.2012 р. у справі № 6-20цс11, оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Разом з цим, за висновками суду, обраний позивачем спосіб захисту у вигляді скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського Валентина Сергійовича, у розумінні положень Конвенції не може вважатися "ефективним", оскільки такий спосіб не забезпечує відновлення прав позивача, а саме його права власності на нерухоме майно.

Одночасно, заявлення позову до відповідача-1 не відповідає нормам закону, оскільки суд не може встановити, якими саме діями відповідач-1 порушив охоронювані законом інтереси позивача.

Враховуючи викладене вище, з огляду на висновки суду про відсутність у позивача порушеного суб'єктивного права, на захист якого поданого позов, та неефективність обраного способу захисту, позовні вимоги Приватна фірма "Софія" в особі Тисменицької філії Приватна фірма "Софія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "ІФГ Капітал" та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовсього Валентина Сергійовича про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського Валентина Сергійовича від 24.03.2016 про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер 29045293 від 31,03,2016 року, яким зареєстровано право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "ІФГ Капітал" на предмет іпотеки, а саме, ремонтну майстерню, що розташована за адресою: вул.Височана, будівля №4 в м.Тисмениця, Івано-Франківська область, загальною площею 561,4 кв.м. є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання даного позову покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову вимоги Приватної фірми "Софія" в особі Тисменицької філії Приватна фірма "Софія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "ІФГ Капітал" та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовсього Валентина Сергійовича про скасування рішення про державну реєстрацію - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 15.12.2017

Суддя М.О. Лиськов